В ИМЕТО НА КРАЛЯ
- Знаех, че ще дойдеш. - Казах ти, че ще го направя.
Не. Почувствах го. Почувствах го преди да дойдеш.
Развила си силата си, Mюриела. Времето прекарано заедно дава резултати.
Спри.
- Трябва да си идеш. - Това ли е желанието ти?
Всеки път, когато се срещнем, се чувствам...
слаба... чувствам се пресушена.
Навярно това причинява любовта на една жена.
Какво знаеш за любовта?
Знам, че поетите претендират, че биха умрели за нея.
- Ти би ли умрял за нея? - Може би. В поема.
Какво ли би казал баща ми?
Има много неща на този свят, които баща ти не знае. Нека това да е едно от тях.
Продължавай да дърпаш, Зеф. Използвай краката си.
Не иска да излезе.
Колкото е по-голяма, толкова е по-трудно.
Виждаш ли? Хубавото, не се постига лесно!
Не уцели.
Не искам да ги убивам. Поне докато не започнат да нападат реколтата.
Водя прасенцето. Същата уговорка както винаги ли?
Зимнина за прасето?
Същата сделка. Правилата не се променят.
Беше жестока суша, нали?
- И по-тежки е имало. - Набират войници за краля.
Войниците са добре осигурени.
Имам тази земя. Това не е ли достатъчно?
Когато остаряваш се уморяваш от това просто да оцеляваш.
Не би ли искал да изпиташ смелостта си?
Къде е смелостта, ако просто оцеляваш?
По дяволите, Фермер, не пречи, ако разговаряш от време на време?
Не сме животни. Хората разговарят помежду си.
Ако с приказки можех да извадя тези репи от земята, щях да говоря.
Когато дойде дъжда, земята става на глина.
Дори ти не можеш да ги уговориш тогава да излезят от земята.
Това е, което харесвам в твоя старец, Зеф. Винаги знае как да създаде настроение.
- Покажи на Норик къде е зърното му. - Добре.
Ето, Зеф, дръж прасенцето.
- Предполагам, че ще останеш за вечеря? - Е, щом ме каниш.
- Е, кръсти ли вече прасето? - Не, но си мислех за Тиу.
- Дай му първото хрумнало ти име. - Пак ли пиле?!
Малко вино, Норик? Ще направи храната по-приятна.
- О, Боже мой! - Благодаря, Зеф.
Норик, радваме се, че дойде. Трябва да се отбиваш по-често.
Мисля, че омръзнах на Фермер, още от детството му.
А сега вече си има семейство. Може би има нужда от малко почивка?
Норик смята, че татко трябва да остави земеделието и да отиде в армията.
Чакай малко, Зеф. Не казах точно това.
Просто си... говорех. Ясно?
Казах, че има и по-лесен начин да си изкараш прехраната.
Каза, че кралските войници изкарват много пари.
Само глупаците отдават живота си на крале.
Само глупаци рискуват да умрат от глад, заради капризите на времето.
Фермер, не обмисляш това сериозно, нали?
Вие сте моето семейство. Никъде няма да ходя.
- Това отговаря ли на въпроса ти, Норик? - Само си говорех.
- Просто си говорех. - Е, всеки си има талант.
"Просто си приказвах" явно е твоя.
"Да предаваш приятелите си" трябва да е твоя.
- Може ли малко пиле? - Не му го давай.
Дай ми пилето.
- Докога ще стоиш навън? - Докато има храна в земята.
Имаме достатъчно. Запасени сме за зимата.
Ще е достатъчно, след като извадя всичко.
- Кажи ми нещо хубаво. Кажи ми, колко ме обичаш. - Знаеш го.
Зная само това, което ми казваш, а не казваш нищо.
Виж тези ръце, работещи за насъщния.
Тези ръце казват повече от всички думи.
Какво ти струва да ми кажеш?
Какво повече би могла да искаш?
Каквото и всяка жена: малко страст.
- Малко страст? - Аха.
Добре, нека видим какво мога да направя.
Как го правиш?
- Всеки е добър в нещо, Зеф. - Аз в какво съм добър?
- Ти си добър син. - Това е лесно.
Не, не е. Докато станеш мъж, работата ти е да си мой син.
И няма по-добър от теб.
Зеф, време е за тръгване.
Защо не можеш да дойдеш с нас?
Трябва да си свърша работата на полето.
Запомни, когато човек гради живота си с тежък, честен труд...
храбростта не го напуска.
Точно така.
Мразя да си лягам без теб.
Пазете се.
Това е Стоунбридж. Ще сме в безопасност.
Защо всички наричат татко Фермер? Няма ли си име?
Той смята, че хората се превръщат в това, което правят. А той е много добър в работата си.
- Как са го наричали преди това? - Наричаха го момче. Просто момче.
- И по-късно го е сменил? - Бих казала, че израсна с това име.
Аха.
Като малък работеше това онова в града.
Другите момчета го нападаха, защото беше сирак и трябваше да се научи да се защитава.
Повече не го наричаха момче.
- Родителите му не са ли го кръстили? - Умряли са преди да го направят.
Норик го доведе в Стоунбридж още като дете.
Норик ли е баща му?
Целият град го осинови. Той живя подред в много семейства.
Но Норик винаги го наглеждаше.
Сега си има семейство. Радвам се, че това сме ние.
Да, аз също.
- Генерале. - Докладвай на краля си.
Ваше Величество, круги. Дивашка армия круги. Бият се с мечове.
Това е смехотворно. Като да говориш за кучета в доспехи.
Бият се като хора. Избиха цялата ни разузнавателна група.
Ако генералът не ме беше пратил като вестоносец, и аз щях да съм мъртъв.
Това е някаква магия.
Повикайте магьосника ми.
- Мюриела! - Татко!
Толкова си красива. Седни. Седни!
Изглеждаш уморен и гладен. Любимата ти вечеря те очаква.
Опасявам се, че нямам време за това. Светът се променя твърде бързо.
Ами погрижи се за себе си.
Кралствата те поглъщат като звяр. Нямам време да се грижа за себе си.
- Нека се погрижа за теб. - Какво четеш?
"Опасностите на магията". Старата ми книга.
В нея има много неща, които не разбирам.
- Да! - Говори се за неща в кралството.
Татко, бих искала да опозная кралството. Искам да се уча.
Да, такова беше и желанието на майка ти. Виж докъде я доведе.
Тя, кралицата, принца. Всички те са мъртви. Имам други планове за теб.
- Мерик, краля те вика! - Идвам!
- Бабо! Бабо! - Зеф, ти ли си?
Хванах те. Ще те сложим в пещта.
- Мразя пещта. - Защо? Сухо е, топло е.
- Не искаш да те изядем суров, нали? - Защо трябва да ме ядете?
Тази вечер, обещах на дядо ти че за вечеря ще има нещо, което обожава.
- Как минаха продажбите на пазара? - Добре.
Разбира се мъжете се опитаха да ме преметнат, защото съм жена,
но аз ги накарах да платят дори повече, защото съм жена.
Още откакто бяхме деца ти беше изобретателна.
- Винаги се налагаше. - Просто знаех какво искам.
Докато не срещна баща ти. Баща ти не обича да му заповядват.
- Къде е дядо? - При наблюдателната кулата.
- Ще отидем ли? - Трябва да сме предпазливи.
Кулата е направена за военно положение.
Не искаш да сбъркаш сигнала и да избухне война, нали?
- Баба ти да се опитва да те изплаши с истории? - Не. Не. Зеф не се плаши. Той е смел и силен като чичо си, нали?
Какво те забави толкова?
Не се плашат лесно.
Това е лудост. Кругите са зверове. Те нямат брони и оръжия.
Трябва ми коня ти, Норик.
- Къде отиваш? - Стоунбридж.
- Солана и Зеф са там. - Идвам с теб.
- Тук ще си в безопасност. - Домът ми гори. Не забелязваш това, нали?
- Готова ли си, милейди? - Винаги готова.
- Задръж. - Отказваш се толкова скоро?
Напредъка ти е забележителен. Само ако имах повече войници като теб...
Нека се присъединя към армията ти и ще имаш.
Не съм сигурен, че армията е готова да приеме жени. Освен това какво ще каже баща ти.
Баща ми никога не ми позволява да правя нещата, които искам.
Тариш! Подготви войската си за поход. Пълчища круги плячкосват кралството.
- Слънцето изгаря кожата ми. - Какви са тези брътвежи?
- Просто изпълнявай нарежданията. - Подчинявам се само на краля.
Няма да ти навреди да се научиш на малко уважение.
- Уважението се спечели. - Грешиш! Уважението е мое рождено право.
А, ти! Свали тези дрехи. Приличаш на момче.
Повече на момче.
Гледаш сватбата ли? Когато младоженците се целунат, удари камбаната пет пъти.
Така ще съобщиш на селото за сватбата им.
Построил си кулата, само за да се женят хората ли?
Построих я за обявяване на тревога в случай на война.
Но мирът цари отдавна и повечето хора не помнят сигнала за тревога.
- А ти? - Да се надяваме, че няма да си го припомним.
- Как минаха продажбите ви? - Добре. Получихме добра цена за стоката си, даже повече от добра.
Фермера не дойде ли?
Не. Съпругът ми оставя търговията на мен, за да може да работи.
- Случи на съпруг. Обича те много. - Да. Вярвам, че е така.
Тръгвай. Веднага! Отведи го вкъщи!
Отведи го! Можеш да го защитиш. Татко, защити го.
Всички към селото!
- Къде е Солана? - Тя бие камбаната.
Не се безпокой, Зеф. Ще я намеря.
- Татко! - Бастиян! Вземи меча ми.
- Влезте вътре и залостете вратата. - Ела бързо.
- Благодаря, татко. - Върви.
Ще я потърсим в селото.
Да вървим, хора! Хайде.
Браво. Мъж с характер, а?
Пусни ги.
Вече ме уби веднъж днес, но ето, че се срещаме отново.
Татко!
Бягай, сине!
Виж! Оттеглят се.
Зеф!
- Отиват към възвишенията! - Зеф!
Не ги оставяйте да се измъкнат!
Трябва ми четвърти надгробен знак за Солана.
Никой не е видял Соланa. Не се знае. Не намерихме тялото и. Може да е избягала.
Той е прав, Фермер.
- Какво мислиш, Мерик? - Това е работа на Галиян.
- Галиян не е толкова силен. - Напротив. Вече е.
Ваше Величество, новини. Още нападения на кругите. Трябва да се върнем незабавно в замъка.
Не. Ще отидем в Стоунбридж и ще почетем мъртвите. Поне това можем да направим.
Но, Ваше Величество, кругите нападат хора. Природата се обръща срещу нас.
Това не е свързано с природата.
- Галиян, къде беше? Търсих те. - Бях зает.
- Много зает. - Имахме уговорка.
Дадох ти достъп до замъка си, за да работим заедно.
И аз върша моята част.
Сигурен съм, че скорошните събития показват колко много бях зает.
- Наистина поразадвижи събитията. - Поразадвижил съм събитията?!
Кажи ми, херцоже, какво знаеш за мъжа, когото наричат Фермера?
- Вероятно се занимава със земеделие. - Трябваше да се досетя! Но може би е нещо повече.
Не мога да чакам повече. Трябва да задвижиш плана си.
Трябва да си търпелив. Нещата се случват съгласно плана.
Хора на Стоунбридж, армията на Еб ви съчуства. Тази трагедия ще бъде отмъстена.
Къде беше кралската армия, когато кругите убиваха?
- Селянино, не забравяй с кого говориш. - В твоя свят не се ли покланяш пред краля си?
В моя свят от кралската армия се очаква да защитава кралството, не само замъка.
Армията не очакваше такова нападение от зверовете.
- Ще победим кругите. - И как ще ни помогне това?
- Ще поправи ли къщите ни? - Ще върне ли мъртвото ми дете?
За съжаление не.
А тези отведени от кругите?
- Кругите вземат затворници?! - Тишина! Ако тези круги са взели заложници, не е ясно какво целят.
Кралската армия ще се нуждае от всеки мъж, способен да се бие.
- Кой идва с нас? - Какво ще стане?
Кралят има армията и стените си. Отведените от кругите имат единствено нас.
- Как се осмеляваш да не се подчиниш? - С теб съм, Фермер.
- Стража! - Оставете ги. В това кралство не се постъпва така.
- Рискуваш, обръщайки гръб на краля си. - Не повече отколкото теб.
- Нямам избор. Тя ми е жена. - А на мен сестра.
Добре, да го направим.
Остани тук. Тръгни с армията на Еб. Желаеше войнишкия живот, нали?
Нее. Униформите не ми харесаха.
- Имаш ли кон? - Там е. Стара е, но е още силна.
Стар, но още силен.
- Застанал си на пътя ми. - Срещали сме се и преди, нали?
Дъщерята на магьосника се храни сама. Колко тъжно.
- Не трябва ли да си с легионите? - Кралят с безкрайната си мъдрост ми повери замъка.
- За да научиш отговорностите си. - Заповядваш това, заповядваш онова. Замъкът се грижи за себе си. Вън!
- Това ни дава време да се опознаем. - И какво ще си опознаваме?
- За начало може да ме очароваш. - Може да ти отделя известно време, но не виждам какво ще правим.
Защо ме мразиш толкова? Ние двамата не сме толкова различни.
И двамата ни държат настрана. Кралят ме държи далеч от делата си, а теб баща ти от неговите.
И така двамата се озоваваме... заедно, сами в този студен и мрамен замък.
- Забравяш едва ключова разлика. - Осветли ме, господарке.
Баща ми ме държи далеч от делата си, защото ме обича твърде много. Кралят те държи настрана, защото те мисли за глупак.
- Тъпрението ми си има граници. - Работата на магьосника е да говори каквото мисли.
- А аз съм дъщеря на баща си. - Един ден ще бъда господар на баща ти.
Девственици! Колко са жалки.
- Кажи ми нещо хубаво. Кажи ми, колко ме обичаш. - Знаеш го.
- Аз съм Мерик, кралският магьосник. - Гувал съм за теб. Детски приказки за магия.
- Кралят ти се нуждае от теб. - И синът ми се нуждаеше от мен.
Провалих се. Сега жена ми се нуждае от мен, ако е жива.
Не ти ли минава през ума, Фермер, че може да има неща много по-важни, отколкото любовта и загубите в личния ни живот?
- Не, не ми е минавало. - Опитай се да останеш жив, Фермер. Кралят ти се нуждае от теб.
Много повече отколкото самия разбира.
- Готов ли си? - Готов.
- Да тръгваме. - Шайла?
Къщата ми е пълна с храна и провизии. Нека стигнат до нуждаещите се.
Не мога да ви придружа на това пътуване, Ваше Величество.
- Нужен си ми. - Битките са в задълженията на Тариш.
Да, но зверовете се бият и с магьосничество.
- А това е в твоите задължения. - Трябва да свърша нещо преди да се върна в замъка Еб.
- От изключителна важност е. - Какво е по-важно от това да служиш на краля си?
Ще видиш, че Негово Величество се доверява на преценката ми.
- Приятелю, изглежда сме заобиколени от лудост. - Не лудост, а мрак.
- Какво има? - Безпокоя се за теб. Като теб усещам, че в замъка не всичко е наред.
Тук съм, защото се безпокоя за безопасността ти.
В безопасност съм. Баща ми се грижи за безопасността ми, както и кралят.
Трябва да си вървиш.
- Не трябва да съм такава егоистка. - Отдай ми се. Достави ми удоволствие.
Ако не искаш да си доставиш удоволствие, задоволи мен.
Трябва да е вляво след хълма.
- Откъде знаеш за този мост? - Като дете се скитах наоколо. Така прекарвах дните си.
Странно дете си ти.
- Ако яздим през клисурата, ще изгубим цял ден. - Какво предлагаш?
Можем да я прекосим. Да разседлаем конете.
- Какво, ще ги оставим просто така? - Нима те е страх да не нараним чувствата им?
Прибирай се вкъщи! Бягай оттук!
Да действаме.
- Добре, ще го направя. - Ти си смел, стар мъж.
Просто не искам да отслабиш въжето преди да дойде реда ми.
- Хайде! - Добре, да вървим. Хайде.
- Беше повече загрижен за коня си. - Харесвам коня си. За теб не съм много сигурен.
Е, почакай да ме опознаеш!
Ела да се хванеш за въжето.
Това ни спести доста време.
- Ваше Величество. - Изправи се, войнико.
- Колко мъже са на стража? - Аз съм стражата, кралю.
Хм. Значи ти си стражата?!
Херцог Фалоу, много си непослушен. Гъделичкаш гърдите ми.
Ще кажа на майка ти. Къде отиваш? Не!
Племенникът ми се забавлява на царския трон.
Какво е усещането? Пасва ли ти?
Играеш си, докато твоя крал и войските му са на боен поход, а единствената ти работа е...
охраната на този замък, а той не се охранява от никого!
Ваше Величество, разследвах чуждоземни претенции!
- Махни го от погледа ми. - Не!
Мърдай или ще те принудя.
Защо боговете ме наказват?! Защо?!
Пусни ме. Не си достоен дори да целуваш наметалото ми.
А ти не си достоен за блясъка на чичовата си корона.
Освен ако Кралят не го заповяда изрично, не можеш да ме докосваш. Имперският закон... е игра, която няма да ми омръзне.
- Нещата се развиват според плана. - Не мога да чакам повече!
Не мога да търпя немощното управление на този изкуфял козел.
Направи го.
Искаш да пришпориш нещата? Добре! Ще ги пришпорим.
Добре.
- Спите ли, милейди? - Опитвам се.
- Мога ли да говоря свободно, милейди? - Разбира се.
Жена на вашата възраст може да се наслаждава на живота, който има.
Понякога копнея за нещо повече.
Ако ми пречи да оценя какво имам, какъв ще е смисъла?
- Лека нощ. - Лека нощ.
Галиян! Трябва ли винаги да се появяваш внезапно от нищото?
Не е така. Появявам се внезапно от някъде.
Твърде си самонадеян да идваш в покоите ми неканен.
Не се ли ползвам вече с предишното гостоприемство?
Не си добре дошъл да идваш и си отиваш, когато си поискаш и да изчезваш без дума.
- Не съм ти проститутка. - Как може да си помислиш такова нещо?
Знаеш много добре, защо трябва да се появявам толкова тихо.
Не е добра идея да чукам по вратата, нали?
Как така идваш и си тръгваш, когато си пожелаеш, след като баща ми те счита за враг на краля?
Имам приятели. Притежавам влияние.
Защо баща ми те презира толкова? Не е известен с прибързани заключения.
Въпроси! Не съм дошъл тук за разпит.
Баща ти ме мрази, защото не раболепнича пред великия крал и неговия магьосник.
Защото ще взема от него каквото си пожелая, дори целомъдрието на дъщеря му.
- Изчезни от покоите ми. Изчезни от живота ми. - Отпъждаш ли ме? Особено след работа, която свършихме?
Не ти ли помогнах да откриеш силата си, виденията си?
- Показа ми трикове и кошмарите. - Не думай.
Помощ! Моля ви. Моля ви!
- Уморен съм. - Трябва да спрем и да починем.
- Нямаме време да почиваме, Норик. - По дяволите, Фермер, през деня ще сме по-добре, ако си починем.
- Солана може да е още жива. Нима очакваш да почивам? - Няма да успеем, ака не починем. Няма да имаме сили.
- Какво има, Бастиян? Да не се отказа? - Уморен съм. Изгубих родителите и племенника си, вероятно и сестра си.
- Просто съм уморен. - Няма да може да продължи, ако не си почине.
- Събери дърва и запали огън. Ще починем. - Сега мислиш трезво.
- Спа ли изобщо? - Като затворя очи, виждам смъртта на сина си.
- Трябваше да поспиш. - Трябва да продължим, Норик.
Ставай, сънливецо!
Господарю мой, позволете ми отново да изкажа най-дълбоките си извинения, че обърках заповедите Ви.
- Объркване? Това ли беше? - Да.
Може ли да седна, Ваше Величество?
Момче!
Знам... Върви си.
Знам, че неоправдах доверието ви в редица случаи и сигурно съм разочарование за Вас и за цялото кралство, но ще се поправя.
Ще се отърся от младежкото си безразсъдство в тези времена на велики битки и ще се докажа като достоен наследник.
Яж.
Имаш способности, племеннико, в навременната дипломацията. Все пак и това е нещо.
- Може ли да вдигна тост? - Вероятно. Пиенето на вино от сутринта, не е начин да покажеш промяна.
Наистина. Да, наистина.
- Да живее кралят. - Да.
- Последно кругите атакуваха Стоунбридж откъм юг. - Да и този пресечен терен ще ги отведе на север покрай блатото.
- Тогава ще атакуваме. - Да, ако кругите действат по обичайния начин.
Кощунство. Това е лудост, Галиян. Отиде твърде далеч.
Нека боговете ни спасят.
Това не ми харесва, Фермер. Никой не минава през Седуикската гора.
Гората се простира между планините. Ще излезем от прохода Слейт, когато кругите се появят.
Има повече от храсти и дървета в гората Седуик. Не можеш да си проправиш път, когато поискаш. Не би искал да замръкнеш тук.
- Ще запалим факли. - Факлите привличат погледи.
- Нека си гледат. - Фермер!
- Знаеш какво говорят хората. Има... неща в гората Седуик. - Хората казват, че Господ бди над невинните.
Хората говорят много неща, които няма да ни помогнат сега, Норик. Хайде. Чака ни много път.
Не виждам никаква пътека.
- Защото няма. - Как тогава знаем накъде вървим?
Чакайте.
Беше прав, Норик.
Това част от плана ли е, Фермер?
- Свали ни долу. - Когато съм готова.
Напуснете гората ни. Нямате работа тук. Мразим оръжия ви и убийствата.
- Просто преминаваме, това е. - Тогава преминете и никога не се връщайте.
- Ние... се загубихме. - Хора! Не само безполезни, но и безпомощни.
- Ваше Величество, моля за новини за баща си. - Баща ти изпълнява поръчение на краля.
Моля Ви! Какво става? Боя се, че е в смъртна опасност.
Кралският магьосник има много отговорности. Няма нужда от дъщеря, занимаваща се с мъжки дела.
Баща ми смята, че като ме държи заключена в замъка, ще съм спокойна.
Греши. Познавам настроенията тук. Никога не е било по-тревожно.
Мракът заплашва нашата империя. Мрак, предизвикан от магия.
Хайде! Дий.
- Баща ти търси причината и средството. - Ваше Величество? Ваше величество?
- Твоят баща... - Ваше Величество!
- Галиян! Чувствам, че умирам. - Добре ли закуси с краля?
- Какво си сторил?! - Мислех, че бързаш, че искаш да ускориш нещата.
- Предполагам, че сложих нещо в храната на краля. - Отровил си ме. Ти ме уби!
Не бъди толкова мелодраматичен. Няма нещо, което да не може да се оправи.
Моля те. Умолявам те!
Да се надяваме, че ще си спомниш кой има истинската власт тук.
Ще си спомня.
Бих казал, че ти спасих живота. Какво ще направиш за мен?
- Кралят е отровен. - Може ли да бъде спасен?
Вероятно, стига да не е твърде късно.
Кълна се.
Може ли да говорим насаме?
- Фалоу е напуснал замъка с два легиона. - Това ни показва кой е отровил краля.
Подготви се да се придвижиш на север, където ще срещнем новите си съюзници.
Силата на обединените ни армии ще осигури на поколения спокойствие и стабилност.
Откривам почерка на Галиян в това.
Защо командир Тариш не ни осведоми за тези планове?
Някой друг да не иска да се подчини?
- Колко от войските останаха? - Един легион.
Видях пълчищата на кругите. Галиян събира армия, многобройна армия.
Но как? Как е възможно един човек да причини такова опустошение?
Собствената ми дъщеря ме предаде на заклетия ми враг.
- Толкова ли ме мразиш? - Мислех, че го обичам.
Той е майстор на манипулацията. Играе си с чувствата ти. Не си ли научила нищо?
Държиш ме тук като в затвор. Не ме учиш на нищо за света.
Мюриела, светът е опасно място, а тук трябваше да си в безопасност.
- Накара ме да се чувствам важна. - О, Боже!
Говореше ми за неща, които мога да се науча да правя. Нямаш представа как копнеех за това.
Използвал те е да ме унищожи. Впил се е в нашия род.
Наклонила си баланса на магията в негова полза. Благодарение на теб, кралството може да е загубено.
Съжалявам. Съжалявам. Съжалявам. Толкова съжалявам.
- Защо ни мразите толкова. - Вие взаимно се мразите. Защо и ние да не ви мразим?
Стоим в гората, за да избегнем вашите войни и дрязги и безумните ви начинания.
Ето ви и вас да стреляте със стрели по дърветата ни. Нараняването е начин на живот за вас.
Фактът, че не го осъзнавате, ви прави толкова опасни.
Тук ви оставям. Късмет.
Имаме ли план?
- Буден ли си? - Да, буден съм. Ще разбереш, че не е толкова лесно да се убие крал.
- Ще атакуваме. - Но, Ваше Величество, вие бяхте отровен.
- Навярно не сте на себе си. - На себе си съм, командире. Не съм полудял.
Кругите не очакват да ги нападнем, затова точно това ще направим.
- Кой ме отрови? - Вярвам, че е бил племенника ви, Херцог Фалоу.
Има и по-лошо. Напуснал е замъка, отвеждайки 11 и 12 легиони.
Ще атакуваме. На разсъмване. Събери войниците си.
- Колко време ми остава? - Животът ти изтича, но имаш достатъчно време.
Не подценявай силата на краля. Той не е като другите хора.
Освен това, ако Галиян иска да го нарани, ще е в по-голяма безопасност с нас на бойното поле, отколкото в този замък.
- Сигурно дори Галиян не може да проникне тук. - Да се уверим.
Вече е тук.
- Сигурен ли си за това, Норик? - Не съвсем.
- Тя е тук, Норик. Чувствам го. - Мисля, че си прав.
Хей, хей! Леко.
Солана? Солана!
Стигна твърде далеч. Противопостявянето на краля си има цена.
Твърде далеч ли?! Скъпи ми, приятелю, не знаеш колко далеч съм стигнал.
Не знам как си успял да придобиеш толкова сила, но смятам да ти я отнема!
Има неща, които не можеш да отнемеш или да поправиш. Ще останеш ли с губещата страна, Мерик? Ще останеш ли кралски магьосник?
- Аз съм кралският магьосник! - Засега!
Аз съм кралският магьосник, а ти служиш на опозорен херцог.
Но той ще стане крал и не можеш да го отречеш. И кой мислиш ще дърпа конците?
Това е началото на нова епоха, Мерик. Предлагам да свикваш.
- Днес се бием за краля си. - Днес се биете в името на вашия крал.
Херцог Фалоу предаде Негово Величество, чрез мерзко дело, извърши покушение.
В наше отсъствие командир Тариш отрови и уби любимия ми чичо и ваш любим крал. Завладя замъка Еб с войските си.
- Тази измяна ще бъде отмъстена. - Той се е убединил с враговете ни, за да свали чичо си със сила.
Кралят няма да бъде толкова лесно свален.
Ще се бием рамо до рамо със съюзниците си от север и с превъзшождащите си ги сили ще унищожим Тариш и армията му главорези.
Повече са на брой и нямаме укрепление, но на наша страна имаме повече от кураж и преданост - бием се за нашия крал.
И нашият крал гордо се бие... за кралство Еб!
Ваше Величество!
Бийте се днес в името на вашия крал, бийте се за мен... и благословени ще са тези, които умрат под моя команда.
Изправете се!
Бог да благослови тези, които умират за честта и истината!
Любопитен съм за теб, Фермер. Улавям някаква опасност в теб.
Негово Величество е благоразумен и вероятно ще иска да се оттегли в палатката си.
Добре съм, командире. Няма да позволя тези мъже да умрат заради един старец.
- Понякога трябва да отстъпиш. - Разбира се, Ваше Величество.
Никой не оспорва решението ви, но всички знаят, че сте отровен. Може би ще е добре за починем малко.
Няма да почивам, докато племенника ми не бъде заловен.
Не мога да те проумея. Прочитам повечето хора все едно чета свитък от плът.
Но теб... Не мога да проникна отвъд намръщеното ти лице. Защо така?
Кой си ти? Някои гатанки не си заслужават разрешаването.
Ти си тук. Мислех, че е кошмар. Къде е Фермера?
Къде е Зеф? Бастиян, къде е Зеф? С родителите ни ли е?
Да, с тях е, но... не успя. Той... беше убит заедно с тях в деня, когато те отведоха. Съжалявам.
Детето ми.
- Бързо ли умря? Кажи ми. - Да, умря бързо.
Фермерът ще дойде.
- Ще те намери. - Откъде знаеш?
Защото трябва да го направи. Защото се нуждае от теб.
В края на краищата, ти си всичко, от което той наистина има нужда.
Не ми умирай сега, Фермер. Имаш много работа за вършене. Не изглеждаш добре, нали?
A, ето. Опитай малко от това.
- Как е на вкус? - Какво е това?
Това е лекарство. Хайде.
Чудесно е да си у дома.
- Не съм ти проститутка. - Използвал те е да ме унищожи.
Знам, че поетите претендират, че биха умрели за нея.
Играе си с чувствата ти. Не си ли научила нищо?
Не ти ли помогнах да откриеш силата си, виденията си?
Милейди?
Провалих баща си. Застраших всичко.
Но баща Ви изпитва единствено любов към Вас.
- Моята момичешка глупост го нарани. - Самоубийството Ви ще го нарани повече.
Вероятно си права.
- Бих искала баща ми да се гордее с мен. - Гордее се с Вас.
Гордее се с представата си за мен.
Ще го накарам да се гордее с мен.
- Пригответе се да срещнете новите ни съюзници. - Това са круги.
Послушни, безмилостни и безропотни. Това пред вас е могъща армия.
Поемете този човек. Отведете го в палатката на краля. Нахранете добре коня ми.
Стойте.
Това ли беше неотложната мисия?
- Това е фермерът от Стоунбридж. - Той е.
Защо този мръсен предател от Стоунбридж е заслужил такова внимание от кралския магьосник?
Защото краля има особен интерес към него.
- Не знам нищо за това. - Нито пък краля.
- Колко дълго спах? - Колкото беше необходимо.
- Чувствам се по-добре, много по-добре. - Аз съм кралският магьосник и притежавам някои умения.
Мисля, че е време вие двамата да се запознаете.
Срещали сме се. Последният път ми обърна гръб.
Обърнах се към нещо спешно.
Мисля, че Ваше Величество ще се заинтересува от този фермер. Той извърши велики неща от последната ви среща.
Както и всички останали. Защо е толкова специален?
Защото, Ваше Величество, той е ваш син.
Една за теб.
Какво искаш? Не виждаш ли, че съм зает?
Мисля, че трябва да обсъдим стратегията преди битката.
- Не ми се занимава с тези създания. - Готов ли си, херцоже. Достатъчно жаден ли си за тази власт?
Да, толкова отдавна мечтая да седна на този трон.
Утре ще изгориш замъка Еб.
- Какво значи това? - Изгори го до основи!
- И как ще управлявам от развалини? - Еб ще бъде управлявано от север. От крепостта Кристуинд.
- Магьосникът не казва на краля какво да прави. - Забравяш на кого дължиш кралството си.
Изгарянето на замъка Еб е условието ми.
Много добре. Ще го изгоря аз. Това е добра идея.
Мога ли да се върна при момичетата?
Върви си, създание!
Фермер има приятел - Норик. Норик беше коняр на кралицата. Разпознах го, когато бяхме в Стоунбридж.
След клането в прохода Оксли този Норик намерил момче на около 3 години, скитащо се по бойното поле.
- Имаше само едно момче при прохода Оксли. - Какво мислиш за тази история, Фермер?
Старецът мисли, че разпознава някого от преди 30 години.
- Така ли се определя кой ще е краля? - Ти си синът на краля и наследник на трона.
Нямам баща. Нямам родители. Нямам работа тук.
Нима твърдиш, че това арогантно копеле, ми е син? Прекарал е последните 30 години, живеейки във ферма край Стоунбридж?
- Така излиза. - Така излизало. Ти ми каза, че е мъртъв! Каза, че всички те са мъртви!
Каква шега си правят боговете с мен?
Понякога боговете знаят кое е най-добро за нас.
- Какво по дяволите значи това? - Спомняш ли си хаоса, в който бяхме?
Война навсякъде. Заобиколени от врагове. Ако детето се бе върнало в замъка, колко ли дълго щеше да оцелее?
Пораствайки в Стоунбридж, е израстнал силен и далеч от враговете ти, които щяха да използват всяка възможност да го убият.
Скъпи приятелю, добре ще е да си прав за него. Дано си напълно уверен.
Кралят се нуждае от всеки способен мъж, който да може да използва в тази битка.
- Това не ме засяга. - Неговото кралство е заплашено. Твоето кралство е заплашено.
Не познавам този крал. Солана е моето семейство. Норик и Бастиян, те са моето семейство.
А къде ще живееш?
Когато Галиян превземе кралството, какво бъдеще ще можеш да предложиш на съпругата си? Помисли за това.
Фалоу, ти извърши измяна. Няма милост за това. И всеки под твоя команда ще се смята за отцепник. Не ще пощадим и един предател.
Господа, командир Тариш отрови краля и ме обвини в измяна.
Амбицията ти няма граници, Тариш. Сега аз управлявам кралството. Ние също не ще пощадим никого.
Никога няма да станеш крал, племеннико, защото нямаш доблест. Нито сега, нито когато и да е било.
- 11 и 12 легиони са с вас, Ваше Величество. - Страхливец!
Тези круги нямат стрелци, но не познават и страха. Бъдете наясно, че ще ни нападнат, но няма да бият отбой и ще са уязвими за атаки в гръб.
Но ние сме хора и служим на благородно кралство.
Те са кръвожадни зверове. Нищо повече.
Херцог Фалау и стражата му са мъже.
Чуйте ме, всички: Херцог Фалау е мой!
Фермерът! Дойде да изпълниш дълга си ли?
- Е? - Реших да се бия.
Хората ми ми казаха, че си се бил много добре в Стоунбридж. Ще съм горд да се биеш рамо до рамо с мен. Така ще те и наглеждам.
Определено изглеждат свирепи.
Стража.
Командире, поемете водачеството!
Стрелци. Огън!
Огън!
Всичко е наред.
- Генерале, нападнете фланга им. - Ходом марш!
- Бият се като кучета. - Да, сир.
Напред!
Готови. Огън!
Огън!
- Тези круги се бият безумно. - Този направлява умовете им.
- Дори да спечелите битката, това няма значение. - Ще спечелим повече от една битка!
Трябва да убиеш тези, а аз просто ще повикам още.
Потегляме на изток.
- Значи се предаваме. - Не, прегрупираме силите си.
- Кристуинд. Тук ли ще плащаме за греховете си? - Не, Норик. Тук ще плащаме за добродетелите си.
Греховете са повече от добре дошли тук.
Кралят.
Стой неподвижно, добри ми чичо.
Огън!
Стража! Стража! Бързо. Изнесете краля от бойното поле. Хайде!
Сбогом, добри ми чичо. Потегляме.
Не спечели нищо друго, освен време.
- Това сън ли е? - Как се казваш?
- Талуин. - Талуин, един ден това ще е минало.
- Няма да живея като тях. - Ние вече сме като тях. Ние сме роби.
- Няма да живея като роб. - Норик, успокой се.
- Защо навлизаме в гората Седуик? - Това е най-краткият път към замъка Еб.
Без армия и стража, замъкът лесно ще падне.
Херцогът скоро ще контролира замъка.
Тази вечер замъка Еб ще изгори.
Да се махаме от това място.
Вижте. Приятел на семейството. Колко очарователно.
Сама в гората. Не те ли кара да се чувстваш уязвима?
- Не ме доближавай. - Никога не си ми вярвала, нали, Мюриела?
Твоето поведение не буди доверие.
Поведение? Благоприличие? Това са думи за замъка. Но вече не сме там. Тук няма правила.
Не.
- Специален подарък за теб. - Благодаря.
Има правила навсякъде, херцоже. Способността ти да ги нарушаваш те провали най-сетне. Вземам този с мен.
Бягай, Солана, давай. Давай! Ще те открия! Давай!
Норик! Норик!
Това, което винаги си искал - юнашка смърт. Беше смел старец.
Солана? Талуин?
- Солана? - Бастиян?
Солана?
- Бастиян! - Хайде!
Назад. Назад!
- Днес се би добре. - Колейки зверове.
- Проява на жестоко мъжество. - Да. Както и да го наричаш, ще го направиш.
- Свикнал съм на тежък труд. - Е, това ще е от полза, като станеш крал.
Как си го обясняваш, че... днес се би толкова добре? Беше ли... късмет?
Имаш качества. Водачество и разбира се говориш, каквото мислиш. Това ще ти е от полза.
Мъдростта е нашият чук. Разума ще е нашият пирон.
- Когато човек гради живота си с тежък, честен труд... - ...храбростта не го напуска.
- Къде си чувал това? - Учех на това сина си всяка вечер, когато беше малко момче.
На никого друг не съм го казвал.
Нещата ще са доста по-трудни за теб отсега нататък.
- Аз съм обикновен фермер. - Да, да.
- Това е всичко, което знам. - В едно малко селце, недалеч оттук, изкарват две реколти на година.
- Това ще изтощи почвата. - Не. Няма да го направи заради водораслите.
Виждаш ли, водораслите идват от океана и обогатяват почвата. Трябва да пробваш.
- Откъде знаеш тези неща? - Защото съм крал и се очаква да знам за земята. Както и ти ще бъдеш.
Докато има крале, докато има земя, ще се сражават за нея.
Битките се водят за пуста земя. Какъв е смисълът на войните, ако не свършват?
Сражават се за мир. Мирът - това е мечта.
Мечта, която може би ти като крал, ще сбъднеш завинаги.
- Ти не разбираш. Тези битки ми отнеха детето. - Забравяш, че ме откъснаха от моето.
Моят син.
- Генерал Халет. - Да, сир.
Изпрати разузнавач към северната част на гората.
- Трябва да знаем какво ни чака. - Тъй вярно.
- Командире. - Да?
- Вижте. - Е, това е изненадваща доставка.
Херцог Фалоу е тук, за да се изправи пред правосъдието.
- А хората му? - Вече си получиха наказанието.
- Удоволствие ли е ще е за теб? - Да, и то голямо.
Предполагам, че кралят е жив.
Генерал Баклър, дайте на този мъж меча си.
- Без броня. - Дуел! Колко прекрасно.
Помниш какво ти причиних, когато бяхме момчета, нали, Тариш?
Може ли поне да получа глътка вино?
Никой ли няма да помогне на краля си да свали бронята?
Прасета.
Този дуел ще ти е последния, Фалоу.
Би трябвало да те убия. Би трябвало.
Кралят е мъртъв! Кралят е мъртъв! Крал Конрад е мъртъв!
- Не. Не, не може да бъде. - Аз съм вашият крал.
- Не, ти си проклятие за трона! - Командир Тариш е възпрян от честта си. Не би убил новия крал на Еб.
Страхливец.
Мои поданици, да живее краля!
Хип, хип, ура! Хип, хип, ура!
Разкарай това.
Граждани на Еб, войници на Еб, преди няколко мига... нашият обичан крал Конрад се спомина.
Убит,... убит от племенника си, който иска да заеме мястото му.
Според законите на нашата страна, наследникът на краля трябва да му е кръвен роднина.
Представям ви новият ви крал, изгубеният син на Конрад, Камдън Конрад, познат на някои от вас като Фермер.
Станете. Изправи се, всички, ако обичате. Станете.
Кралят ви призова да срещнете смъртта. Тези, които сега стоят пред мен, измамиха смъртта.
Но нашият враг е още жив. Ще се прегрупира и ще нападне отново.
Тази вечер ще превържем раните си, ще погребем мъртвите си и утре потегляме към крепостта Кристуинд,
за да измъкнем злото от черупката му. - За да измъкнем злото от черупката му!
Господ да пази краля!
Какво? Какво искате? Отведете ги! Отведете ги при останалите! Чакайте!
Оставете я тук. Изчезнете!
Усещам го в теб. Фермерът.
Той ще дойде за теб. Това е чудесно и ще го очаквам.
- Не знача нищо за теб. - Да, но той значи. Той е повече от фермер.
По-опасен е за мен от фермер. Сега той ще дойде при мен.
- Как ме разпозна? - Как?
Не мърдай. Не мърдай. Чуствам го в теб, защото носиш сина му. Бременна си със сина му.
- Откъде си? - Глоусърн. Отвлякоха ме от дома ми.
- Ще те върнем там. - Сега там няма нищо. Разрушиха всичко.
- Не, Глоусърн ще се възстанови, както и Стоунбридж. - Ще умрем тук.
- А родителите ти? - И двамата са мъртви.
Знаеш ли и аз загубих родителите си. Ще се грижим един за друг.
Довиждане, стари приятелю.
- Как ще се биеш с такава армия? - Където мечът се проваля, кинжалът може да успее.
Нямам време за гатанки, магьоснико.
Малък отряд може да се промъкне през редиците на кругите и да реши проблема при извора му.
Отведи ме при този Галиян и ще го убия.
Господарю, с уважение, но не правим ли планове да спасим една жена, когато е застрашено кралството?
Ако кралят иска да спаси жена си, той трябва да убие Галиян. Ако убие Галиян, кралството е спасено.
Мюриела, сега е момента.
Ваше Величество, искам да се присъединя към мисията ви и да ви служа.
Каза, каквото имаше да казваш. Сега се върни в замъка.
- Животът ми в този свят е пълноценен и смятам да остана в него. - Ти си ми дъщеря. Прави каквото ти се казва.
Аз съм дъщеря на баща си и ще служа на краля като него.
- Ти доведе убиеца на краля. - Просто попадна в ръцете ми.
Човек се нуждае от цялата помощ, която може да получи, магьоснико. Приемам предложението ти.
- Има и други които желаят да помогнат. - Други?
- Кои други? - Нека ви покажа.
- Успял си да оцелееш. - Стоях настрана.
Този, с когото се биеш, този, който контролира кругите - Ще ти помогнем в борбата с него.
- Мислех, че не се месите в конфликтите на хората. - Тази война няма да спре. Очевидно е.
И когато гората ни е изгорена и нападната, не ни остава друг избор.
Ще се бием редом с теб, след което желаем да ни оставите на мира.
Генерал Баклър, пригответе хората си. Потегляме.
- Генерале? - Прибилжаващите круги ни превъзхождат 20 пъти.
Ще ни погребат като вълна на смъртта.
Чувате ли ме? Никой не погребва армията на Еб.
Няма да допуснем кругите да безчинстват из земите ни, защото тази вечер се бием за наследството си.
Сега ми кажете: Как искате да ви запомнят, генерале?
Тук трябва да оставим конете и да се изкатерим.
- Стига ли се дотам? - Не, не и от хора и там е въпроса.
Прекарвате живота си на земята, а има цели светове за опознаване.
Философия от жена, живееща на дърво.
Кристуинд. Построен като сигурно убежище за магьосници.
- Което ще рече? - Вратите се отварят отвътре.
Можеш ли да влезеш?
- Магьосникът няма нужда от врати, за да влезе в Кристуинд. - Ще намеря начин.
Имаш ли се за късметлийка, че си жива?
Аз мисля, че си. Животът не е бил толкова вълнуващ.
Тези хора, които дойдоха с мен - защо не ги освободиш?
Не искаш ли света да узнае, че имаш върховна власт и милост?
Нищо ли не разбираш? Аз съм отвъд милостта. Аз съм отвъд доброто и злото.
Това са детски представи. Аз променям устройството на света.
Къде да се спра, за да покажа милост към приятелите ти?
- Би могъл... - Без изключения!
За никого. Нито за теб, нито за Фермера. Нито за бедното ти крещящо момче, чиито вътрешности разпилях.
- Убий ме! Убий ме! - Няма да те убия. Забавляваш ме.
- Щом кървиш значи можеш да умреш. - Вероятно мога, но няма да умра.
Имам прекалено много работа за вършене.
Тариш.
Готови!
Огън!
Стрелци, готови.
Огън!
Готови!
Сега!
Там горе има пещера. През нея влиза въздуха. А сега трябва да ви оставя.
Не искам да отиваш сам.
Ако някакъв разум е останал в този луд, трябва да опитам да го достигна.
- Не можеш да вразумиш злото, Мерик. - Но поне мога да му отвлека вниманието.
Знаех, че ще дойдеш,... стари друже.
Някога бяхме приятели, но ти се промени коренно.
Силата на магьосника зависи от службата му на краля. Какви са успехите ти като кралски съветник?
- Как ти се нравят кругите ми? - Те са жестоко извращение.
Забавното при кругите е, че нямат крал. Познай какво направих, стари друже?
- Не смея да предположа. - Направих се крал, крал на кругите.
Сега служа на крал, който заслужава цялата ми преданост.
- Мен самия. - Достатъчно!
Галиян, ти и аз сме последните магове. Умолявам те признай, че си завладян от лудостта.
Нямаш си на идея колко сила може да има в лудостта.
В моето кралство няма да има дума за лудостта. Просто ще я наричаме сила.
Готови! Бъдете силни! Бъдете смели!
Атака!
Той е тук. Пристигна. Не виждам причина да отлагаме тази битка.
- Мюриела. - Трябва да вляза.
Мюриела.
- Ти си тук. - Не знам как се получи.
Как можах да съм толкова глупав? Прости ми,... магьоснице.
Вземи последната останала ми сила.
- Убийте ги! - Някой да ни помогне.
Пази се, зад теб!
Бягай! Тръгвай! Размърдай се. Да вървим. Хайде!
Оттук, Фермер. Оттук.
Фермер!
Причини ми много грижи, Фермер.
Разбрах, че си станал крал. Не можем да имаме двама крале, спорещи за едно и също кралство, нали?
Колко често двама крале се бият лично помежду си, опитвайки вкуса на кръвта на истинския си враг?
Ще се биеш ли или ще ме мориш с приказки?
Искаш да ме пребориш с магия? Къде ти е честта?
Ще получа отмъщението си.
Не!
Какво отмъщение би предпочел, Фермер? Отмъщението на бащата, отмъщението на съпруга или отмъщението на краля?
Забравяш за отмъщението на майката.
Какво става?
Има нещо, което винаги съм искал да ти кажа.
Обичам те.