в превод на: В а л е р и П е т р о в
Б У Р Я Т А
Бързо! Бързо!
Обирай топсела!
Слушай капитанската свирка!
Живо, живо!
Боцман, на теб разчитаме!
Къде е капитанът? Дръж изкъсо хората си!
Стойте си долу, моля ви!
- Къде е капитанът, боцман? - Не го ли чувате?
Пречите ни да работим! Стойте си в каютите-само помагате на бурята!
Добре, добре, успокой се!
Когато се успокои морето!
Добре, но не забравяй все пак кой е на борда ти!
Никой, който да ми е по-мил от мен самия!
Тихо! Не пречете!
Махайте се, казах!
Пак ли? Какво търсите горе?
Или да вдигнем ръце и да се издавим? Искате да отидем на дъното, така ли?
Язва да ти разяде гърлото, богохулнико! Лаеш, куче нечестиво!
Работете сами тогава!
Върви да се обесиш, пес неден, кучи син!
Тебе, дързък кресльо, те е страх, че ще се удавиш, повече от нас!
Към открито! Към открито!
Пъкълът се е опразнил и всичките му демони са тук!
Ако със своето изкуство, майко, така сте разбунтували вълните, смирете ги!
О, Боже, как страдах с със нещастните страдалци!
Един прекрасен кораб, несъмнено със благородни същества на борда!
направен на трески!
О, бедните, издавиха се всички!
Успокой се
и утеши доброто си сърце: не е пострадал никой.
- О, горките! - Не е пострадал никой.
Всичко туй за тебе аз извъших, дъще моя, за теб,
съкровище, която още си в неведение по туй коя си,
не знаейки аз коя съм,
и че била съм друга Проспера,
не бедната стопанка на пещера и скромен твой родител.
Да зная повече, до днес не ми е минавало през ум.
От днес обаче ще трябва да го знаеш...
Почивай, моя сило чудодейна!...
Изтрий очи и успокой се, чедо-
туй бедствие,
чиято грозна гледка покъртила е твоето сърце,
от мен бе устроено тъй изкусно,
че косъм не е паднал от главата
на нито едного от тез
които си чула да крещят и си видяла да гинат сред вълните.
Поседни и слушай моя разказ!
Спомняш ли си нещо от времето, преди да заживеем във тази пещера?
Но как ще помниш- ти нямаше тогава три години!
Разбира се, че помня.
Какво точно? Друг дом? Човеци други?
Опиши ми, лице, предмет, каквото и да е, впечатано в спомена ти!
Той е напомнящ повече ншясен сън, отколкото действителност.
Кажете, възможно ли е някога, о, майко, за мен да са се грижили във къщи пет-шест жени?
И повече, Миранда.
Преди дванадесет години цели, Миранда мила,
твойта майка беше владетел на Милано...
Как? Нима не сте ми вие майка?
Същата, която отдавна беше жена, на тоз, който управляваше Милано най-щедро,
който, със своето разбиране към мен,
разреши дългите ми часове в търсене на старите истини,
на скритите сили в елементите създадени да вредят или лекуват.
Само твоят плач ме откъсваше от работата.
Защото ти, едничка моя, си родена като принцеса.
О, Боже,
коварство или небесна милост оттам ни прати тук?
След смъртта на баща ти, властта, по негово желание, беше предоставена на мен.
И тъй, събудих аз амбицията в моя брат, а вуйчо твой, Антонио.
- Но ти не слушаш! - Напротив, слушам!
Чуй тогаз: -да бъде брат тъй подъл!-
тоз, комуто аз тъй се доверявах,
че му дадох юздите на държавата.
А той използва доверието ми, коварно... Внимаваш ли?
Внимавам, скъпа майко.
Разврати моите почтенни проучвания,
а с неговите клевети и с жлъчна четка нарисува лъжлив портрет.
Сестра му негува черните изкуства!
Демон, а не жена, не! - вещица!
Когато знае, че други от моя пол горяха и за по-малко!
Разпалените пламъци, обърнаха моите съветници срещу мене. Дали ме чуваш?
И глухият от разказа ви, майко, добил би слух!
Да внуши собствената си лъжа, че е княз,
с краля на Неапол се свърза, васалска дан прие да му изплаща.
И хвърли тъй злочестия Милано- за първ път-в унижение!
- О, Боже! - Да, и тъй,
неаполският крал - заклет мой враг, слух даде на онуй, което брат ми предложи му:
да ме изскубне от княжеството ми и да даде тържествено
прекрасния Милано на вуйчо ти.
Във тъмна нощ
отвори вратите на Милано
и сганта му нахлу и ни отвлече в мрака-
мене и теб плачеща!
А защо не са ни погубили веднага?
Не дръзнаха, дете.
Народът ме обичаше тъй нежно.
Със лодка те откараха ни, дъще, на две-три левги от брега, където
ни чакаше гнил скелет от гемия
без мачти, без въжета, без платна,
напуснат и от плъховете даже;
на него ни оставиха да стенем във отглас на ревящите вълни
и да въздишаме към ветровете така, че те, въздишайки в ответ,
вредяха ни от обич.
Боже мой, какво ли бреме съм била за вас!
Ти беше херувимът, на когото дължа живота си!
Ти усмихваше се, сякаш небесата ти бяха влели крепкост,
и таз твоя усмивка ми подсилваше духа сред мъките!
- Как стигнахме до суша? - По Божа воля.
Със вода, с храна ни беше снабдил един човек, на име
Гонзало, благородник от Милано.
Той беше натоварен да ни прати на вярна смърт, но даде ни все пак
обувки, дрехи, сечива, които послужиха ни после.
Пак от жалост, понеже знаеше, че книголюб съм,
снабди ме той със няколко от моите най-ценни томове,
за мен по-скъпи от княжеството ми.
Да можех нявга да срещна този мъж!
Но тъй като това ме мъчи още, кажете, майко:
по каква пришина развихрихте таз буря?
По смайваща случайност
менливата Фортуна стори да доплават на този остров мойте врагове.
Не питай друго!
Сънят унася те. Добър е той! Не се бори!
Знам, че нямаш избор.
Ела насам, служителю мой леки!
По-бързо тук! Яви се, Ариел!
Привет, могъща господарко!
Ида, каквото пожелаеш да направя:
през огън да премина, да хвърча, в морето да се гмуркам и да яхам
накъдрения облак. Заповядай!
Повелята ти чакат Ариел и сонмът му от духове!
Кажи ми: разбуни ли морето точно както ти бях заръчала?
До последна буква! Връз кораба на краля върхлетях,
от носа му до кърмата, навсякъде ослепих със ужас всичко живо.
Пращях на сто места във също време, размножен.
От пукота на серния ми огън сам Нептун изплаши се.
Мълниите ми накараха вълните му да треперят,
видях да се тресе тризъбецът в ръката му!
Отлично, мой пъргав дух!
Оказа ли се някой със разум толкоз твърд, че да запази спокойствие в тоз хаос?
Ни един! Тъй бяха пощурели, господарко, че вършеха нелепости.
Синят на краля, Фердинанд първ скочи, със коса настръхнала
крещейки: -"Пъкълът се е опразнил и всичките му демони са тук!"
Добре, мой дух! И всичко туй, нали, бе близо до брега?
- Съвсем до него, господарко. - И всички отърваха се?
Ни косъм от тях не падна.
Дрехите им даже, не са пострадали-
които, пълни с въздух, ги спасиха.
Тъй както каза, аз пръснах ги из острова на групи.
Сина на краля само
отделил съм в едно потайно кътче на брега, където,
сплел-така!-в печал ръце, сега охлажда въздуха с въздишки.
А с кораба, с моряците на него, кажи ми, какво направи?
Корабът на краля е невредим в залива,
а екипажът спи в трюма му, дълбоко упоен от моето вълшебство.
Дотук си действал отлично, но аз имам за теб и друго. Колко е часът?
- Дванайсет мина. - Два ще е най-малко.
Ще трябва пестеливо да хабим минутите до шест.
Как? Още труд ли?
Понеже ме използваш без почивка, ще ти припомня, че дължиш ми
нещо, отдавна обещано. - Как? Роптаеш? Какво дължа ти?
Свободата!
Не! Не може преди срока!
Припомни си, че ти служех усърдно, господарко,
и ти ми обеща да ми простиш една година цяла.
Ти, изглежда, забравил си от що те отървах?
- Не съм! - Май си!
- Не съм забравил. - Ти лъжеш, недоволнико!
Изглежда, не помниш вещицата Сикоракса?
Забравил си я!
- Не! - Забравил си я!
- Откъде бе родом, щом казваш, че я помниш? - От Алжир, могъща повелителко.
Нима?
Май трябва всеки месец да ти спомням какво си бил, за да не го забравяш.
Сикоракса накрая бе изгнана от Алжир
за нейните зло действа и магии, чието споменаване потриса
човешкото ухо. Зарад едно живота не й взеха, тъй ли беше?
- Тъй беше, господарко. - Тя, непразна, с кръжила сини около очите
била е тук докарана на кораб и изоставена.
Ти, робе мой, тъй както сам твърдиш, на нейна служба си бил тогава,
но понеже дух си премного нежен, за да изпълняваш повелите й престъпни,
тя, в гнева си, те беше заклещила в един разцепен бор,
където след дванадесет години във страшни мъки те заварих аз;
зловещата старица бе умряла и беше те оставила да стенеш
Тъй че знаеш в какви ужасни мъки те намерих.
Плача ти чули, яростните вълци от жалост виеха; сърцата мечи
се стапяха от вопъла ти — мъка, подхождаща за грешниците в ада!
А нямаше я Сикоракса вече да те измъкне. Моето вълшебство,
когато тук пристигнах и те чух, разчекна бора и ти даде волност…
И аз съм ти признателен за туй.
…Но ропот ако чуя, ще разцепя дъб възлест
и във него ще те втикна да виеш двайсет зими!
Прости ми, господарко!
Отсега ще върша всичко точно и покорно ще слушам твойта воля!
И на воля
аз скоро ще те пусна.
Мойта благородна господарка!
Казвай! Искай! Какво да правя? Само заповядай!
Върви, превъплоти се в морска нимфа
и зрим бъди за себе си и мен; за другите — невидим!
Тръгвай бързо и се върни веднага!
Миранда, птиче мое, събуди се!
Добре поспа. Ресници повдигни!
Странният ви разказ ме потопи в таз дрямка.
Отхвърли я!
Ела да поговорим с Калибан, макар че тоз мой роб
до днес не ми е отвръщал със любезност.
Той е звяр! Не мога да го гледам!
И все пак за двама ни е той необходим:
дърва ни носи, огъня кладе, услуги върши много…
Къде си, робе?
Калибане! Буцо кал, къде си? Не чуваш ли?
- Дървата са ви вътре! - Ела, ти казвам!
Трябва да си изям вечерята.
Викам те за друго. Излизай, охлюв!… Е?
Хей, уроде, посят от сатаната в порочната ти майка!
Казах, идвай!
Де колкото увреждаща роса е сбрала майка ми с перо от гарван
над гибелни блата, дано ви ръсне и двамата! Със ален мор дано
ви лъхне югозападният вятър и цели ви изприщи!
За това знай, тази нощ ще те измъчват гърч
на мишците и болки, от които дъхът ти ще запира;
таралежи през цялото си разрешено време ще те бодат
додето те направят на пчелна пита,
и от всяко тяхно убождане ще те боли като от жило на пчела!
Тоз остров аз го имах от Сикоракса, майка ми, а ти ми го отне!
Когато дойде тука, ме галеше и беше мила към мене,
малинов сок ми даваше да пия
и ме научи как да назовавам
голямото и малкото светило, които се редуват на небето.
Обикнах те и ти показах всичко, което е на острова:
кой извор е със вода за пиене, кой-солен; коя земя добра е, коя-бедна.
Проклет да съм, задето го направих!
Дано подвластните на Сикоракса пъпчиви жаби и прилепи полазят ви!
Аз, който бях си крал, сега съм поданик единствен ваш.
Във таз скала запряхте ме,
а вие се ширите на острова ми!
Недей да лъжеш, робе, непоемащ от доброта, а само от камшик!
Човешки аз отнасях се към тебе и те държах във своя дом,
додето не се опита ти да изнасилиш детето ми!
Да бях успял! Но ти я отърва!
Аз щях да ти заселя този остров със калибанчета!
Слуга отблъскващ,в когото от доброто не остава следа дори,
Аз от милост заех се да те уча да говориш
Научи ме на човешка реч за да мога да хуля и кълна!
Червена чума дано те тръшне, загдето езика си ми даде!
Млък, урод!
Донес дърва!... Ще вдигаш рамо?
Ако не слушаш моите повели или ги изпълняваш неохотно,
ще ти натъпча костите със болки, ще те накарам да ревеш така, че
и зверовете хищни да потръпнат, щом чуят те!
Не, моля те, недей!…
Ще трябва да я слушам — тъй могъщи са нейните чарове...
Върви!
Върху пясъците златни,
дайте си сега ръка,
поклонете се така
и с целувката ви, ето,
стихва — гледайте — морето!
Колко свежа утринта е!
Нейде дворско куче лае…
Къде се раждат тези дивни звуци?
Във въздуха? Изпод земята нейде?…
Замлъкна. Туй е музика навярно във чест на някой бог от този остров.
Последвах я, или — по-право — тя притегли ме дотука,
но в миг заглъхна…
Не, започва пак!
Дванайсет лакти под водата гробът на баща ти скрит е:
чист корал са му ребрата,
бисер бял са му очите-
стана тялото му клето
скъпоценност във морето!
Чуй, звънят му в нежен рой
нимфите за упокой!
Туй помен е за моя скъп удавник.
Явно, че не е от земен произход.
Сега я чувам над себе си!
Реснистите завески от своите очи вдигни, и ми кажи: какво съзират те?
Какво е туй? Навярно дух!
Не дъще. Той се храни, спи, усеща тъй, както ние с теб.
Крушенец той е от кораба.
Мога да кажа, че той е бог, защото нищо земно тъй хубаво не знам!
Напредва, както сърцето ми го иска.
Ариел, след два дни си свободен!
Несъмнено, това ще е богинята, която услаждаха тез звуци!…
О, кажи ми дали си жителка на този остров,
какво да правя в него и - най-важно,
макар да го поставям най-накрая-
девица ли си ти, или не си, о, чудо?
Чудо - не; ала девица - съм, вярвайте!
И моя роден говор! О, небеса!
Аз бих бил пръв сред всички, да бяхме там, където се говори на тоз език!
Какво? Пръв сред всички?
А кралят на Неапол? Какво ще правите, ако ви чуе?
Каквото правя и сега, учуден, че вий го споменахте.
Той ме чува и туй ме прави скръбен:
аз самият съм кралят на Неапол.
С тез очи,които оттогаз не знаят отлив, съзрях как царственият ми баща загина в бурята!
О, боже мой!
С придворните си!
Едва видяха се, и размениха любовни погледи…
Ще литнеш скоро, мой нежни Ариел, добре си действал!…
Две думи, господине!
Вие май уронвате честта си. Я, елате!
Защо му тъй говори тя?
Тоз момък е третият човек, когото виждам, и първият, от чийто лик гръдта ми вълнува се!
Плениха се взаимно,
но аз по пътя им ще сложа спънки, че от лекия успех ще олекне наградата им.
Стой! Ще слушаш, казах!
Чуждо име ти си присвоил
и тук си се промъкнал,
за да обсебиш този остров, който е моя собственост!
- Кълна се, не! - В тоз храм не може зло да обитава!
Последвай ме! Ни дума! А ти не се застъпвай за тогова!…
Хайде! Ще ти окова нозете за врата с верига тежка, вода ще пиеш морска! След мене!
Не! На тез обноски ще се подчиня, когато ме надвиете!
О, майко, недейте го осъжда тъй набързо! Той честен е и храбър!
Дъщерята ще дава ум на майка си?… Нещастнико, прибирай туй, с което замахваш,
С тази пръчка аз мога да направя твоя меч да дрънне на земята!
- Майко! Майко! - Недей ме спира!
Смилете се! Аз ще отговарям за него!
Млък, казах! Още дума и ще избухна. Повече дори - ще те намразя!
За тебе други с лик подобен няма,
понеже си видяла само него и Калибан, глупачко!
Този тука, за много хора, е същи Калибан, а те пред него са ангели!
Тогава мойто чувство е невзискателно и не мечтае за друг, по-хубав!
Подчини се, казах!
Към детството аз мишците ти върнах и те безсилни са!
Уви, така е!
Ума си чувствам свързан сякаш в дрямка.
Смъртта на татко, общата погибел, безкрайната си слабост,
таз насилница на която трябва да се подчиня - туй всичко бих понесъл, ако можех
туй всичко бих понесъл,
ако можех веднъж на ден от своята тъмница да виждам тази прелест!
Свободата свободно да се шири по земята -
достатъчен просторът ще ми бъде в такъв затвор!
Вълшебството ми действа!
Отлично, Ариел! Чуй още нещо…
Смелост, чужденецо! Майка ми бе в речта си по-сурова, отколкото е всъщност.
И свободен ще бъдеш ти като планински вятър, ако изпълниш точно, каквото казвам ти!
До сетна буква!
Върви след мен! Ни думица за него!
Недейте бърчи чело, господарю!
Със нас наравно имате и вие причина да се радвате.
Това, че спасихме се, със много надтежава над загубите ни.
а такова небивало спасение, каквото се падна нам,
се случва на малцина сред милиони.
И затуй, кралю, разумно претеглете на везните утеха срещу скръб.
- Мълчи, Гонзало! - Приема утехата, сякаш е изстинала супа.
Ей го, навива часовника на красноречието си. Сега ще издрънка.
- Ваше величество… - Един. Бройте!
От скърбите щом правим капитал,
накрая получаваме? - Печалба.
Да, печал. И без „ба“! Казахте го по-умно, отколкото сте очаквал.
Защото не съм очаквал чак толкоз ум от вас.
- Така че, господарю… - Ама какъв прахосник на слова!
- Да, моля те, спести си ги! - Но...
Добре, замлъквам.
- И все пак… - Ще продължи да говори.
Макар този остров да изглежда пуст…
- … безлюден и почти недостъпен откъм морето… - Все пак.
- … все пак… - Нямаше избор човекът!
Дъхът му е тъй сладък!
- Сякаш има дробове, и то охтичави. - Или се е парфюмирал в някое блато.
Да, тук всичко е благоприятно за живота…
- Само дето няма от какво да се живее. - Да, от тази страна ще е трудничко.
Колко е сочна и свежа зеленината! Наистина красива гледка!…
Или още по-точно: сива клетка!
С малко зеленикаво от плесен!
Но най-рядкото чудо - нещо почти невероятно…
… е туй, че нашите одежди, макар да се наквасиха в морето,
са запазили свежия си блясък както бяха, когато за пръв път ги облякохме в Африка...
В Тунис.
...за сватбата на кралската дъщеря Кларибела и туниския крал.
Ушите ми ти тъпчеш със слова, които моят разум не приема.
Кой караше ме там да я венчавам? Загубих своя син и имам чувство,
че нея също - задомена толкоз далече от Италия -
едва ли ще видя пак!
О, моя несравнен наследник на Неапол и Милано!
Кой знае на каква чудата риба храна е станал!
Много е възможно той жив да е, кралю, видях го как
удари по гърба една вълна и ясна я.
- Уверен съм, че той е жив и здрав! - Не, не, загинал е!
Ако е тъй, виновен сте вий сам.
Не задомихте в Европа дъщеря си, предпочели да я омъжите за африканец.
- Замълчи! - И ето на, синът ви е загинал и вината за туй е ваша.
Както е и моя най-острата от болките.
Синьор, за истината, казана от вас, са нужни подходящи миг и речник.
Вий раната развреждате, наместо да я превържете.
- Брей, учен мъж! - Голям хирург!
Кралю, щом вий сте в облак, у всички нас настъпва лошо време.
Лошо време?
Много лошо.
Проспера! Проспера!
Каквито язви от мочури и блата изсмуква слънцето,
да се полепят по таз Проспера, додето стане гнойна цялата.
Нейните Духове ме чуват...
но не мога да се спра да не кълна!
А тя насъсква ги по мен за нищо
и те като маймуни ми се зъбят
и хапят ме,
и крещят на мене...
търкалят се пред мене и впиват в босите ми ходила
игли на таралежи.
По мене се увиват като усойници,
с грозен съсък на цепнати езичета, от който загубвам ум.
На, ето почват!
Един от тях ме търси да ме мъчи, защото закъснял съм със дървата.
Ще легна тук, дано не ме съгледа!
Ни дръвче, ни шубрак да се подслониш от най-лекия дъжд,
а се готви нова буря!
Оня черен облак, ей там, големия,
ми прилича на огромен прогнил мех,
готов да ливне съдържанието си отгоре ми.
Ако рече да затрещи, както преди малко,
не знам къде ще си завра главата!
Ей го на, готви се да се излее!…
Я, а какво е това?
Човек или риба?
Живо или умряло?
Риба ще е. Смърди на риба,
и то не много прясна.
Чудна риба!
Да бях в Англия - а бил съм там, зная ги, -
че да окача това чудо над фирмата си,
ни един панаирски зяпач няма да ме отмине, без да ми издрънка сребърна монета!
На англичаните дай им чуждестранни уроди.
Те една пара няма да дадат на някой сакат просяк,
но десет ще изръсят, за да видят един изсушен индиец!…
Краката му са...
...човешки.
И перките са му като ръце.
И топъл, честна дума!
Променям първото си предположение:
това не е риба,
а тукашен островитянин, ударен от гръм.
Олеле, отново почва!
Най-добре ще е да се мушна под наметката му-
друг подслон няма наоколо.
Неволя дом не избира: спиш, с когото падне!
Недей ме измъчва!
За шкипера, боцмана, юнга и мен
са всички женички букет -
ний любим и Меги, и Мол, и Мадлен,
и мразим единствено Кет!
Защото подуши ли дъх на матрос,
тя "Махай се!" вика, набърчила нос;
защото желае таз дърта брантия,
шивач...
шивач да я чеше,
където сърби я!
А щом е такава - момчета, към кея!
А щом е такава - момчета...
Нататък е мръсна; не подхожда за погребение.
Карай, в това ми е утехата!
Какво е това?
Да не е дяволът, а?
Преструваш се на дивак, правиш се на индианец, а?
Не съм се избавил от удавяне, за да се стряскам от едно четириного.
Духът ме мъчи! О-о-о!
Трябва да е някакво туземно чудовище с четири крака,
което, изглежда, е пипнало треска.
Но откъде, взел го дявола, е научило езика ни?
Дори само за това да е, ще му помогна:
ако успея да го излекувам и опитомя, ще го закарам в Неапол
и ще бъде подарък, достоен за кой да е император!
Не ме мъчи, моля ти се! Ей ги дървата, носех ги вече!
В пристъп е сигур и затова дрънка каквото му падне.
Ще му дам да си кръкне от бутилката. Хайде сега!
Хайде, отвори уста! Една глътка ще ти пресече треската, бъди сигурен!
Не си знаеш приятелите. Зяпни отново!
Този глас ми е познат! Да не е… но той се удави! Не, това са дяволи!
Спаси ме, господи!
Четири крака и два гласа - извънредно деликатно чудовище!
Гълтай!...
Амин! Сега ще ти цръкна малко и в другата уста.
Стефано!
Другата му уста ме извика по име!
Господи, помилуй! Това е дявол, не е чудовище! Ще го оставя!
Стефано, ако си Стефано, пипни ме и ми отговори!
Аз съм Тринкуло - не бой се! - твоят приятел Тринкуло!
Ако си Тринкуло, излез!
Ще те издърпам за по-късите крака.
Ако тук има твои крака, тези ще са!
Я, наистина излезе Тринкуло!
Как си се превърнал в изпражнение на това чудовище? Или то тръшка тринкули всеки ден?
Взех го за убито от гръм.
Но ти не се ли удави?
Бурята премина ли? Аз се скрих от нея под наметката на този урод.
Значи, жив си, Стефано?
О, Стефано,станахме на острова двама неаполитанци!
Моля те, недей ме въртя! Стомахът ми не е много сигурен.
Това са дивни висши същества, не духове!
Тоз бог е от добрите, а и напитката му е небесна.
Ще падна на колене!
И как се отърва? Как дойде дотук?
Заклевам се в таз бутилка, дойдох тук...
като яхнах една бъчва с херес, която моряците бяха хвърлили зад борда.
Заклевам се в тази бутилка, че ще ти бъда верен поданик,
защото питието ти е неземно!
Закълни се в тази бутилка и честно ми разкажи как се добра дотук!
Изплувах до брега като патица. Аз плувам като патица, кълна се!
Добре. Целуни светата книга!
Макар да плуваш като патица, видът ти е на гьсок.
Повече нямаш ли, а, Стефано?
Цяла бъчва, нали ти казах!
Е, чудовище,
как е треската ти?
Не си ли паднал от небето?
Не, от луната.
Аз съм Човекът, който по-рано живееше на нея.
Виждал съм те и съм се молил на тебе.
Добре, целуни светата книга!
Аз ще я изпълня с ново съдържание. Закълни се!
Честна дума, това чудовище се оказа много глупаво.
Само дето се уплаших от него!
„Лунният човек!“ Съвсем лековерно чудовище!
Ще ти покажа всички плодородни места на този остров, господарю!
Краката ти целувам и те моля, бъди мой бог!
Хайде тогава! На колене, и давай я тази клетва!
Това песоглаво чудовище ще ме накара да се пукна от смях.
Такава грозотия не бях виждал.
Сърби ме ръката да му хвърля един бой, но...
- ...понеже е пияно, горкото, от мене да мине! - Хайде, целувай!
Ще те науча где е най-добрата вода на този остров!
Ще ти събирам ягоди и съчки,
в морето риба ще ловя за теб!
Мор да тръшне тирана, на когото бях слуга! Дърва от днеска няма да му нося,
на теб ще служа, висше същество!
Невероятно смешно чудовище - да нарича „висше същество“ едно изпаднало пиянище!
Поискай само и ще ти покажа где има диви ябълки;
фъстъци ще ти ровя с дълги нокти;
где сойките гнездят ще ти открия;
ще те науча да ловиш със примки скокливите маймуни;
ще ти открия где на гъсти кичури расте лещакът;
морски птици от стръмните скали ще ти донасям. Ще дойдеш ли със мене, господарю?
Добре, води ни! Без много приказки, Тринкуло,
тъй като кралят и всички други се издавиха, този остров е наше владение.
„Сбогом, господарко, сбогом...“
Виж го ти, чудовището - и пие, и вие!
Край от днес на всички тез: "Вир за риба изкопай!...
- Наклади!... Дърва донес!...
Търкай! Мий!..." - На всичко край!
Бан-бан-бан, Ка-Ка-Ка-Ка-Какалибан
бог си има нов сега, ти търси си нов слуга!
Свободен! Хо-хо-хо! Свободен! Хей!
Свободен! Хей! Свободен!
Води ни, уродливи поданико!
Таз долна служба би била за мене омразна толкоз, колкото е тежка,
но мойта господарка, о, тя буди живот във всичко мъртво
и превръща труда ми в радост!
Тя е десет пъти по-ласкава, отколкото майка й е смръщена и сурова.
А тя цяла е направен от суровост:
аз съм длъжен да пренеса и подредя хиляда
такива тежки пънове.
Тя плаче, като ме гледа,
и твърди, че нивга тъй долна работа не е видяла подобен изпълнител...
Аз забравям за своя дълг, но тези сладки мисли
ме ободряват и от тях трудът спори ми повече.
О, момко, моля, не се трудете толкова!
Да бяха светкавици превърнали на пепел тез дънери!
Сложете на земята товара си и дайте си почивка!
Във огъня тоз път ще лее сълзи, задето ви е мъчил тъй!
Майка ми от своите книги
няма да се вдигне поне три часа.
Скъпа господарко, ще се смрачи, преди да съм завършил.
Седнете, починете си, пък аз ще ви заместя в носенето.
Хайде, подайте ми тоз пън! - Не, дивно чудо,
гръбнак ще счупя, жили ще разкъсам, но няма да допусна срам такъв:
да работите вий, а аз да гледам със скръстени ръце!
Тоз труд подхожда на мене толкоз, колкото на вас: при туй за мен по-лек ще е,
защото сама ще съм го искала, а вие го вършите насила.
Видът ви уморен е.
Не, скъпа господарко! Щом ви виждам, за мен и вечерта е бодро утро!
Кажете ми о, дивна, как се казвате?
Миранда... Ах, майко, твойта воля аз престъпих!
Миранда!
Сладко име, чийто смисъл тъй точно ви подхожда.
Рядко чудо, достойно за възхита!
Не една девойка знатна грабвала е в плен окото ми
и не една слуха ми е галила със говор мелодичен;
харесвал съм за качества отделни ту тази, ту оназ,
но ни една - от все сърце
защото всеки път по някой недостатък в спор е влизал
със качествата им.
А вий...
о, вий, върховно съвършенство,
вий сте сякаш изваяна от най-доброто само във всички тях!
Аз друга не познавам от моя пол; не помня женски лик,
със изключение на своя собствен във огледалото;
а от мъжете, които бих могла да нарека човеци, съм видяла само вас, приятелю,
Какви на вид са другите, не зная, но в скромността заклевам се
че вън от вас друг спътник не желая
и че фантазията ми не може да си въобрази друг образ, който ми би харесал тъй!…
Но аз бърборя, без много да му мисля, и забравям заръката на майка си.
Миранда, аз принц по титла съм,
а може би - уви! - и крал, макар, че сега не го пожелавам...
О, чуйте ме!
Когато ви съгледах, сърцето ми към вас
политна мигом и стори ме ваш роб!
За вас, о, чудо, превърнах се във този търпелив дьрвоносач!
Нима сте ме обикнал?
Небе, земя, свидетели бъдете на моите думи:
над всяка граница, над всичко друго на тоя свят,
аз ви обичам, уважавам и ценя.
Аз трябва да съм луда,
щом плача от това, което пълни сърцето ми със радост!
Защо плачете?
Защото не смея да предложа туй, което жадувам да отдам,
и дваж по-малко - онуй да взема, без което няма живот за мен!…
Не... колко се старая да скрия чувството си, толкоз по наяве то изскача.
Напусни ме, извъртане свенливо, дай ми слово, безхитростна и свята откровеност!…
Жена ако ме искате, то ей ме;
не ме ли искате, ще ви слугувам до гроба си! Като съпруга
прав сте да ме отхвърлите; като прислуга не можете, мой скъпи!
Господарка за мене ще си ти, пък аз ще бъда служител твой навеки!
И съпруг?
О, да, и то със жажда във сърцето, с каквато роб жадува волност!
- Ето ръката ми! - И ето ти и мойта
със трепета ми в нея!
Сбогом, мили,
доскоро виждане!
Доскоро, скъпа!
Да бях плантатор аз на този остров, господарю...
...какво на него бих устроил? - Всичко освен гуляй, защото няма вино.
Край на всяка търговия; Безделие за всекиго, включая жените.
Всички скромни и чисти по природному; строй без върховна власт!
А иска да е крал на всичко туй!
Да, този негов строй, завършвайки, забрави как е почнал!
Природата ще дава своя плод за общо ползване,
земята ще обсипва с благодат невинните ми поданици.
И бракът ще е нещо непознато за всички тях!
Разбира се - държава от фльорци и развратници!
Кралю, аз тъй ще управлявам, че векът ми ще се нарича втори златен век.
- На негово величество поклон! - Живот и слава на Гонзало Първи!
При туй… Дали ме слушате?
Прощавай, но твойта реч не ми говори нищо.
Вярвам ви, господарю: произнесох я само за да дам с нея повод за смях на тези господа,
които имат тъй чувствителни и пъргави дробове, че от нищо се разсмиват.
- Ние се смеем на вас - И, значи, съм прав, защото аз по празните остроумия
съм нищо пред двама ви. - Какъв удар ни нанесе, а?
Хайде, хайде, без сръдни!
Аз да се сърдя на тези шеги? Няма да си рискувам името на разумен човек за подобни дреболии.
Приспете ме с още малко смях,
чувствам се уморен.
Добре, легнете си и ни слушайте!
Заспаха всички?
О, и моите клепки да можеха да се притворят тъй под тежките ми мисли!…
Май са склонни да го направят.
Приемете, братко, оловния подарък на съня!
Той гостенин е рядък на скръбта ни, но дойде ли, добре я утешава.
А ние двамата ще бдим на стража
над кралската ви сигурност, додето събудите се сам.
Благодаря ви. Усещам се тъй странно отмалял.
Каква упойна дрямка овладя ги!
От климата ще е.
Защо тогава не действа той на нашите клепачи? На мен не ми се спи.
И аз съм бодър.
Като по даден знак заспаха всички, гръм сякаш ги натръшка...
А, синьор? Какво ли пък?...
Но стига!...
Виждам ви в лицето такъв, какъвто трябваше да сте!
Тоз рядък случай шепне и на вас, пък аз короната съглеждам вече да слиза над главата ви!
- Ти спиш! - Не ме ли чувате, че ви говоря?
Да, чувам и разбирам, че бълнуваш!
Какво ми каза всъщност?
Чудно нещо - да спиш така, с отворени очи;
да виждаш, да говориш, да се движиш и пак да спиш!
Не аз, Себастиане, а ти проспиваш рядката възможност;
уж буден, а очи пред нея стискаш!
Ти хъркаш разбираемо.
- Долавям във твойто хъркане известен смисъл. - Сериозно ти говоря
и ако и ти сериозно слушаш ме, ще станеш трикратно по-голям!
Кому го казваш, на мене, застоялата вода?
Ще те науча да прииждаш!
Хайде! Да спадам от рождение ме учи наследствената вялост.
Да, точно тъй е: макар че тоз умник иска да внуши на краля, че синът му е спасен,
това е невъзможно, както туй, че сам дъртакът би могъл да плува тъй, спейки тук!
И аз не се надявам, че той е жив.
В таз липса на надежда
за вас надежда ражда се тъй висша,
че най-честолюбивото око не може да съзре над нея друго!
Съгласен ли сте с мен, че Фердинанд се е удавил?
- Да. - Тогаз кажете: след него кой остава пръв наследник на краля?
- Кларибела. - Таз, която понастоящем е кралица в Тунис,
на разстояние един живот и още десет левги;
заради която погълната бе цялата ни флота, макар че нас изхвърли
да играем пиеса, чийто пролог бе дотук,
а действието отсега нататък - във нашите ръце!
Каква нелепост!... Какво говориш?
Ако е вечен тоз техен сън,
с какво ще са по-зле?
Ще се намери кой да управлява Неапол като тез хъркачи тук!
На моя ум да бяхте,
какъв случай за вас би представлявал този сън? Разбрахте ли ме?
- Струва ми се - да. - И как ще обласкаете тогава туй свое щастие?
Сега си спомням, че ти навремето отне престола на сестра си Проспера.
И как чудесно лежи ми - вижте - неговата дреха!
Слугите му сега са ми слуги, а бях наравно с тях!
- А съвестта? - Къде е разположено туй нещо, прощавайте?
Да ме деляха от Милано двайсет такива съвести, аз до една
ги бих смразил и пак стопил, преди да ми попречат с нещо!
Ей го брат ви! Той ценен ще е колкото пръстта,
ако със тоз приятел от стомана го направя не само да ви мяза на мъртвец,
но и такъв да бъде!
В това време ще можете и вие да приспите тоз глупав многознайко,
за да не мърка!
Ще следвам твоя пример, добри приятелю!
Ще завладея и аз Неапол, както ти — Милано!
Измъквай меча си! Едничък удар от дан васалска ще те отърве
и като стана крал, ще имаш мойта признателност!
И вий вадете своя, така че едновременно със мене
да ръгнете Гонзало!
Както хъркаш си така,
с меч предателски в ръка
те дебне враг!
За да имаш още дни,
чара сънен отмахни -
на крак, на крак!
- Ангели небесни, пазете краля ни! - Какво?...
Какви са тези мечове?
Защо са тез погледи на кръв? Какво се случи?
Миг няма, както бдяхме над съня ви,
страхотен рев на бик или по-скоро на лъв раздра слуха ни.
Не го ли чухте? Просто ужас!
- Нищо не съм чул! - Той би уплашил даже великан!
Земята потрепера! - А вий, Гонзало, да сте чули нещо?
Само едно съвсем особено бръмчене, което ме пробуди.
Аз извиках и стреснах ви, но вече те бяха със оръжие в ръце.
Трябва нащрек да сме или да се преместим, и то с готови мечове.
Да тръгнем и да потърсим бедния ми син!
Да вървим!
За стореното Проспера ще знае!
Търсете го! Във плана ни това е.
- Ти си сляпо пиянище! - Ти на мен ли...
Вода ще пием, като опразним бъчвата - дотогава ни капка!
Така че дръж курса и напред! Слуго-чудовище, къркай за мое здраве!
„Слуго-чудовище“! Ама че щур остров!
То казва, че на него имало всичко петима души. Ние сме трима от тях -
ако и другите двама са пернати като нас, лошо й се пише на тукашната държава!
Уроде, продумай нещо, ако си урод на място!
О, твоя светлост, дай ми да полижа подметките ти!
Аз на него няма слуга да бъда! Няма смелост в него!
Лъжеш, свръхневежествено чудовище!
Рибо-пиянище!
Смяташ, че като си полуриба-получудовище, имаш право да говориш чудовищни лъжи?
Видя ли как се подиграва с мен? Кажи му да престане, твоя светлост!
„Светлост“ ли рече? Как може едно чудовище да е толкоз тъпо?
На, ето, продължава! Ухапи го за гърлото, велики господарю!
Дръж си езика, Тринкуло!
Ако те усетя, че си метежник - ще ми увиснеш на първото дърво!
Горкото чудовище, то е мой поданик и не позволявам да бъде обиждано!
Благодаря ти, светли господарю!
Бъди добър отново да изслушаш молбата ми!
На драго сърце. Коленичи и ми я повтори!
Аз ще стоя прав. И Тринкуло също.
Както вече знаеш -
Една магьосница - тиранка
отне ми острова със хитрина, а мен зароби...
Лъжеш!
Аз да лъжа? Ти лъжеш! Ти, креслив маймун!
Тринкуло, ако още веднъж го прекъснеш, с тоз юмрук, ще ти избия зъбите!
- Че аз нищо не съм казал! - Млък, казах! Нито дума!...
Продължавай!
С магии разни тя ми взе тоз остров!
От мен го взе!
И затова те моля да я накажеш!
Ти ще станеш господар на този остров и аз на теб ще служа!
А как ще стане тая работа? Можеш ли да ме заведеш до тази, от която се оплакваш?
Да, мога!
А пък ти ще й забиеш в главата един гвоздей, както спи!
Не можеш, лъжльо!
Ах, ти, пъстра сврако! Ще видиш ти, креслив подигравано!
Набий го, господарю, и вземи му бутилката!
Какво съм направил? Нищо не съм направил! Ще се вдигна оттука!
- А не му ли каза „лъжльо“? - Ти си лъжльо!
Кой? Аз? На ти един „лъжльо“! И ако искаш още, кажи го пак!
Не съм казвал такова нещо!
Ти си пощурял и ти се счуват разни работи! Ето докъде докарва испанското вино!
Юмрукът да ти изсъхне!
Сега... Продължавай нататък!
Ти стой настрана, разбрано?
Продължавай!
Той има навик, както съм ти казвал, да спи след обед.
И тогава ти -
откраднеш ли й книгите - ще можеш главата й да пръснеш с някой пън,
със кол да я изкормиш, да й резнеш гръкляна с нож!
Но, първо й вземи книгите.
Без тях, ще стане тя по-глупава и от мене
и духовете няма да я слушат,
защото като мен я мразят смъртно.
Изгори му само книгите.
И главното за тебе, помни,
е хубостта на дъщеря му!
Жени не знам аз други освен нея и Сикоракса, майка ми,
но тя пред майка ми е сякаш
светъл ден, сравнен с нощта!
Добра е, значи?
Да, господарю.
Отлична за леглото ти, кълна се, и славна челяд ще ти наплоди!
Чудовище, аз ще й видя сметката на твоята магьосница!
Двама с дъщеря й ще бъдем тук крал и кралица!
А Тринкуло и ти ще бъдете вицекрале.
- Какво ще кажеш за тази работа, Тринкуло? - Чудесна е!
Дай си ръката!
Съжалявам за юмрука.
След половина час ще е заспала.
- Ще я убиеш ли? - Кълна се, да!
Но тя преди това ще го узнае!
О, как се радвам! Да се веселим!
Хайде, Тринкуло - да пеем!
Смей се - подигравай се, подигравай се - смей се. Мисълта е свободна!
Отрови - бичувай, бичувай - отрови. Мисълта е свободна!
Грабни - убоди, убоди - грабни. Мисълта е свободна!
Убий - обеси, обеси - убий. Мисълта е свободна!
Излъжи - одери, одери - излъжи. Мисълта е свободна!
О, туй какво е?
Ако си човек, яви се.
Прости ми греховете, господи!
Господи, помилуй!
- Уплаши ли се, господарю мой? - Аз? Никога!
Не се страхувай — островът гъмжи от шумове,
мелодии и звуци, изпълващи слуха със сънна сладост и винаги безвредни;
много често безбройни струнни инструменти бръмкат приятно във ушите ми,
а друг път долавям гласове, които, даже от дълъг сън току-що да съм станал,
приспиват ме отново;
и във дрямка пред мене облаците се открехват,
разкривайки съкровища, които така готови са да се изсипят отгоре ми,
че аз през плач се моля отново да заспя.
Щом музиката тук е безплатна, славно кралство ще имам!
Като убиеш Проспера.
Кралю, кълна се в Божията майка,
не мога вече! Ще ми простите, но трябва да почина.
Драги старче, как тебе да упрекна, като сам съм тъй капнал от умора.
Седни!
Удавен е тоз, когото търсим,
и морето се киска, като гледа това наше безцелно лутане!
Да бъде тъй. Отписвам го.
Това ме крайно радва.
Ще го направим при първи случай!
Тази нощ предлагам!
Какви са тези хармонични звуци? Я, чуйте!
Дивна музика!... О, боже!
Прати ни своите ангели, небе!
Странни кукли!
От днес съм убеден, че еднорози наистина се срещат.
Нима в Милано ще ми повярват, какво видял съм тука?
Това не пречи, щом гозбите не са се изпарили.
Кралю, ще ги опитате ли?
Недейте се страхува, ваша светлост!
Добре, ще ги опитам, пък ако ще да ям за сетен път!
И тъй и тъй, доброто от живота е вече зад гърба ми.
Вий тримата сте грешници,
които по воля на Фортуна, морето избълва на този остров,
непознаващ хора,
защото за живот сред хора вие не сте пригодни!...
Аз ви взех ума!
Глупци! Аз и моите подобни - слуги сме на Съдбата
и металът на тези мечове,
по-лесно ще нарани невидимия вятър
отколкото да накърни едничко перце от мойта гръд!
Ще ви припомня,
със таз поръка тук съм,
че вий трима свалихте от миланския престол добрата Проспера
с дъщеря й.
Мощта, която - знае се - забавя, но не забравя,
срещу вас надъха морята, бреговете,
всички твари да ви не дават мир.
На теб, Алонзо, сина тя грабна
и чрез моя глас на трима ви вещае бавна мъка
която ще ви следва неотстъпно до края ви!
Във образа на харпия ти беше отличен, Ариел.
Вълшебствата ми действат
и тез мои заклети врагове са в пълна власт на лудостта.
Аз мога да направя каквото искам с тях.
Кралю, във името на всичко свято, защо стоите с този втренчен поглед?
Чудовищно, чудовищно, Гонзало!
Като че ли вълните, реч добили, разгласяха греха ми! Ветровете
през зъби сякаш свиреха! Гърмът, подобно басова тръба на орган,
бучеше с нисък тътен това грозно за мене име: „Проспера!“
Греха ми тръбеше той! Да, да, заради мене лежи сега синът ми в дън морето,
но даже ако трябва да се спусна, където лот оловен не е стигал,
ще го намеря аз и ще заспя до него в тинята!
Поединично да идват само, аз ще се разправя с цял пъкъл дяволи!
И аз съм с теб!
И тримата изпаднаха в безумство -
ужасният им грях, като отрова, която действува след дълго време,
започва да им хапе съвестта...
Ще вървя подир тях, за да ги спреча,
ако - недай си боже - този бяс ги тласне към беда!
Измъчих те, младежо, но за всичко ще ти плати наградата, защото
подарък дадох ти една третина
от туй, зарад което още жив съм на тоя свят.
С теглата, на които те подложих, изпитвах любовта ти
и ти твърдо преодоля проверката.
И ти, о, Фердинанде, не ми се смей, че хваля я
- ще видиш, че най-голямата похвала куца зад нейните достойнства.
Ще го вярвам, дори оракул да го отрече!
Тогаз като мой подарък и своя придобивка, справедливо заслужена,
вземи я!
Но ако ти развържеш моминския й пояс, недочакал всички свети венчални церемонии,
благодат от небесата няма да поръси съюза ви.
Във името на свойта надежда да живея мирни дни, сред здрава челяд, до дълбока старост,
най-мощната подбуда не ще размекне честта ми в сласт и няма да погуби радостта на деня.
Честна реч!
Седни тогаз и побеседвай с нея! Тя твоя е...
Чудовище, този твой дух, за когото казваше, че бил безобиден,
добре ни разигра!
Чудовище, аз цял смърдя на конска пикня и моят нос е безкрайно възмутен от това!
И моят също! Чуваш ли, чудовище?
Не се гневи на мене, господарю!
Да, но загубихме бутилките си в блатото...
Това е не само срам и позор, чудовище, но и неизмерима загуба...
Която ме прави по-нещастен, отколкото това, че се намокрихме.
Къде си, Ариел?
Мой пъргави служителю, яви се!
- Ариел! - Какво желаеш, господарко?
- Тук съм! - Ела.
Съзови гмежта от духове, чиито воли на твойта подчиних! И да побързат,
защото обещах на тези двама
една приумица на мойта мощ. Дължа им я.
- Сега ли? - Мигновено!
Още неизрекъл: „Раз!“ всички тук ще са завчас!
Обичате ли ме, господарко? Не?
О, мой изящни Ариел.
О, любима моя, къде бродиш тъй безцелно?
Постой и слушай, истинска любов идва неотменно
пеейки и силно и нежно...
Не търси повече,мило мое дете, пътят свършва при любовниците.
Синът на мъдреца трябва да знае
истинската любов каква е? Бъдещето не е -
да се веселим дур смехът ни грее.
Какво следва, никой не знае
и за съдбата това тайна е.
Затуй, целуни ме сладко хиляда пъти.
Младешката лудост...
...забрави ти ...забрави...
По-кротко, момко!
Не отпускай толкоз юздите на любовната игра! Най-твърдият обет е суха слама
в пожара на кръвта. - Блага майко,
повярвайте ми, девственият сняг, притиснат до сърцето ми, охлажда горещия му плам!
Дано е тъй!...
Очи и слух бъдете! Тишина!
Съвсем забравих гнъсния кроеж на Калибан
и двамата пройдохи срещу живота ми!
Отлично! Стига толкоз! Да ви няма!
Какво е туй? Майка ти е обхваната от странно раздразнение!
За пръв път я виждам тъй ужасно разгневена!
Изглеждаш смаян, синко. Успокой се!
Забавата ни свърши!
Тези наши актьори бяха духове и ето,
стопиха се, разтвориха се в рядък, безплътен въздух;
и подобно туй видение миражно
надоблачните кули, дворците пищни, храмовете горди,
да, целият тоз глобус ще изчезне
и като таз картина мимолетна
след себе си не ще остави нишка от облаче.
Направени сме ние от сънища
и сън отвред обгръща тоз малък наш живот!
Прощавай, момко, но нещо се разстроих!
Вий влезте и си починете,
пък аз ще се разходя, додето стихне странната възбуда в главата ми.
Желаем ви покой!
При мен, по-бърз от мисъл, Ариел!
Ела, Ариел! Ела!
- Какво желаеш? - Трябва да се готвим да срещнем Калибан.
- Добре, господарко. - Повтори ми: къде остави тези негодяи?
Те бяха, господарко, тъй загрети от виното,
че ги оставих в жабясалото блато край пещерата тук,
до гуша в тиня да скачат сред воня, по-силна даже от тази на краката им!
Чудесно, мой дух крилат!
Донеси от пещерата тука купчина пъстри дрипи за примамка на нашите крадци!
Летя! Летя!
Вродено зло,
което по природа не хваща възпитание!
Напразно, на вятъра положих толкоз мъки!
Ала скоро ще зареват и тримата!
На пръсти, моля! Ний сме вече до пещерата й!
- О, не... - Кралю, по-тихо, моля!
Виждате ли? Туй е входът на жилището й.
Дай си ръката! Мислите ми почват да кръвясват.
Крал Стефано! О, велики кралю и господарю!
Виж какъв дрешник виси за тебе тук!
Не се бави, глупако! Туй са дрипи!
Мълчи, чудовище! От вехтошарска стока поне разбираме!
- О, велики Стефано! - Смъкни тази мантия, Тринкуло!
- Кълна се в десницата си, аз ще я имам тази мантия! - Ваше величество ще я има!
Изглеждам приказно, нали?
Как е възможно?!
Внимавайте, господарю.
Защо сте заламтели за тези вехтории?
- По-напред убийте я! - Спокойно, чудовище!
Мадам Липа, този жакет не е ли моят?
Нашият крал, чудовище, е крал и друг път, личи си!
Благодаря ти за шегата. Дръж една дреха!
Остроумието не ще остава без награда, додето съм крал на тази страна.
Чудовище, съблечи и ти оня клон — не се прави, че нямаш наклонност към чуждото!
Не искам! Губим време и тя, зная, ще ни превърне в гларуси.
Протегни си лапите, чудовище, или ще те прогоня от кралството си!
- Хайде, мъкни това! - И това! -И това също!
По тях, Звънливко! Ха тъй!
Дръж, дръж, Елмаз!
Тиран, хапи! Фурия, дръж! Гонете!
Чуй, чуй как вият!
Тъй трябва! Нека още ги погонят!
Сега са всички мои врагове в ръцете ми.
Кроежът ми набира вече връх.
Времето върви с товар олекнал и скоро ще те пусна свободен да летиш.
Кажи ми, кралят и свитата му как са?
Както ти поиска те да бъдат, господарко:
Кралят, брат му и твоят брат все тъй ужасно буйстват,
Но най-зле е тоз, когото нарече ти „добрият стар Гонзало“-
сълзите по брадата му се стичат като наесен дъжд по сламен покрив.
Те мъчат се от твоята магия тъй силно,
че да можеш да ги видиш,
духът ти би омекнал!
Тъй ли мислиш?
Човек да бях, тъй станало би с мен.
И с мене тъй ще стане.
Ако теб - дух, въздух - са способни да затрогнат, как аз — човекът,
да не бъда разчувствана пред вида им?
Да, макар в живеца си засегната да съм още от злата им неправда спрямо мен,
ще взема аз на разума страната срещу гнева си.
Прошката е ценност, по-рядка от разплатата.
Понеже разкаяни са,
оттук нататък аз няма повече да ги наказвам дори с едно навъсване.
Пусни ги!
Магията ще счупя,
ще им върна разсъдъка и те, каквито бяха, ще бъдат пак.
Отивам, господарко.
Вий, духове от хълмове, потоци, гори и езера,
и вий, които с крачета, неоставящи следи,
Нептуна в отлив гоните, а в прилив от него бягате;
вий, леки феи, от чийто танц подлунен по тревата остават тези кръгове,
които овците не пасат;
вий, дребни елфи, които, щом настане полунощ,
изскачате и правите да никнат във мрака гъбите -
със ваша помощ, макар и да сте слаби поотделно,
аз слънцето по пладне съм смрачавал, насъсквал ветровете своеволни,
подсторвал да воюват с рев и пяна зеленото море и свода син;
извиквал гръмотевици,
разцепвал дъба на Зевса с неговия собствен небесен клин,
разтърсвал канари,
изкоренявал борове и кедри
и правел гробове да се отварят
и будят мъртвите си.
Но от свойта магична мощ аз вече се отказвам:
за сетен път чрез нея ще извикам таз музика божествена,
която в съгласие с целта ми ще въздейства на моите пленници, и след това
вълшебната си пръчка аз ще счупя
и скрия вдън земя,
а там, където не може лот моряшки да измери безкрайната му глъб!
своите книги ще хвърля във морето.
Стой на място по силата на чара ми!...
О, мой Гонзало, спасителю мой доблестни и верни
служителю на краля си,
за всичко ще бъдеш ти добре възнаграден!...
Жестоко ти, Алонзо, се отнесе със мен и дъщеря ми,
подпомаган от своя брат...
Това сега те мъчи, Себастиан!...
А ти, мой родни братко, кръв родна моя,
който приласка тщеславието в себе си, прокудил роднинство и човечност;
ти, ти, който със Себастиан замисляше кралеубийство мерзко,
и на тебе, макар и да си изверг, аз прощавам!...
Разсъдъкът във тях приижда вече.
Ариел, иди и върни се с одеждата ми, пред тях да се явя, каквато бях в Милано.
Побързай! Още малко, и волен ще летиш.
Ще ми липсваш, Ариел,
но свобода все пак ще ти даря...
Добре!
Вижте Проспера, владетелката на Милано която прокудихте от княжеството й.
От сърце приветствам всички тук!
Дали си ти човек или видение, това не знам,
но пулса на ръката ти усещам от плът и кръв
и щом видях те, чувствам, постихна пристъпът ми,
който бил е - страхувам се - проява на безумство.
Но ако ти си - та, това ще иска престранна повест.
Княжеството аз възвръщам ти и моля те смирено: прости ми злото!
Ала как би могла да бъдеш жива и тук?
Мой скъпи друже, най-първо позволи ми
да прегърна почтената ти старост!
Честна дума, не смея да твърдя, че всичко туй е истина!
Здравейте, приятели!
А върху двамца вас - отлична благородническа двойка -
аз бих могла да привлека гнева на негово величество,
като ви улича в измяна,
но не ми е до приказки сега!
- Самият дявол говори със езика й! - Не.
А колкото до теб, синьоре подъл -
когото „брат“ да назова, не мога, защото туй би осквернило устата ми,
прощавам ти за злото... за всичките...
като в замяна искам таз власт, която - знам - и без това си длъжен да ми върнеш.
Ако ти наистина си Проспера, кажи ни: как тъй спасила си се
и тук ни срещаш, където ни изхвърлиха вълнитеп реди три часа само
и където загубих своя скъп Фердинанд?
Съчувствам ви, кралю, защото аз загубих дъщеря си!
Дъщеря си? Как, кога загуби я?
Във таз последна буря...
Но колкото и всички от равновесие да сте излезли,
повярвайте ми, че аз съм Проспера.
И тъй, кралю, добре дошли! Таз скромна пещера е дворецът ми.
Но надникнете вътре!
Мошеничиш, мой скъпи!
Аз - със тебе? За нищо на света!
За нищо — може, но за двайстина кралства ще го сториш и аз ще кажа, че играеш честно.
Ако и туй окаже се измама на този остров, аз ще съм загубил на два пъти сина си!
Морето знаело какво е милост - не съм бил прав, когато го проклинах!
Благословен да бъдеш, сине мой!
Стани и разкажи ни: как спаси се и се оказа тук?
О, чудо! Колко красиви същества!
Ах, как прекрасни били човеците!
И как щастлив си със тях, нов свят!
За тебе той е нов!
Коя е таз девойка, със която играеше?
Или туй е богинята, разпръснала ни първо и сбрала ни сега?
Не, тя е смъртна, но волята безсмъртна на небето дари ми я.
Когато я избирах, родителя си нямах как да питам,
а и не мислех, че родител имам.
Млади хора, подайте ми ръцете си.
Амин!
Добре ли съм работил?
Безупречно!
Ариел, докарай онези двамата и Калибан!
Освободи от чара.
Всяка коза на чужд крак!
Храбро, чудовище, храбро!
Ако не ме лъжат тези от двете страни на носа ми, това е прекрасно зрелище!
О, Сетебос, наистина това са красиви духове!
И колко хубав е моят господар!
Но ме е страх, че той ще ме накаже.
Антонио, я вижте тук дали са за продан тез създания?
Навярно. Едното е направо риба, тъй че ще може да се купи.
Тези ме обраха и заедно скроили бяха план да ме убият.
Те ваши са, кралю,
а мое -туй изчадие на мрака.
До смърт ще ме нащипят, аз си знаех!
Я, Стефано! Това е моят вечно нетрезвен виночерпец!
Тринкуло, и той, се люшка здраво. Как попаднахте във тази каша?
То не беше каша, а каца със саламура! Така ме насолиха, откак се видяхме за последен път,
че мога да изтрая цяло лято.
- Ти как се чувстваш, Стефано? - Не ме докосвайте! Целият съм един „Стефано-о-о“!
- Май щеше крал да ставаш на тоз остров? - Много схванат крал щях да бъда тогава!
Такъв човеко-звяр за пръв път виждам!
Какво магаре тройно бил съм, да се кланям на тоз пияница, за бог.
Върви! Върви!
А вий върнете тези вещи, гдето сте ги намерили!
Или по-скоро откраднали!
Кралю, поканвам вас и вашта свита в туй скромно жилище,
в което нощта за вас ще мине - вярвам - бързо,
А пък утре ще се качим на кораба ви, с който в Неапол ще се върнем,
гдето, надявам се, ще мога да присъствам на радостната венчавката на нашите чеда.
След туй ще се оттегля във Милано,
където всяка трета моя мисъл ще бъде за смъртта.
Мой леки Ариел...
Стори и туй, и волен литвай в своята стихия!
Със пчелите смуча сок,
спя във мака сън дълбок,
сутрин мия се с млечок
и отлитам — свят широк.
Весело време настава за мене
всичко ме среща със дъх и цъфтене!
Без чарове и без магия
сега на себе си самия
съм предоставен и от вас
зависи вече дали аз
затворник ще остана тука,
или ще плавам към сполука.
Но както, с трон сдобил се пак,
сам аз простих на своя враг,
вий, зрители, със кобно слово
не ми присъждайте сурово
изгнание на остров пуст,
а със ветреца многоуст
на своята хвала крилата
за път издуйте ми платната
и с весел, идещ от сърце,
мил плясък на криле-ръце,
ме изпратете във морето
на дълго плаване, с което
целя едно: чрез труд и плам
забава да доставям вам.
Над духове не властвам вече,
вълшебствата ми са далече
и зле ще съм, освен ако
със снизходително око
погледнете на моите грешки.
Те - знайно е - са дял човешки
и аз завършвам затова
със тез молитвени слова:
Вий, милост чакащи от бога,
не ме съдете с мярка строга!
И зле ще съм, освен ако
със снизходително око
погледнете на моите грешки.
Те - знайно е - са дял човешки
и аз завършвам затова
със тез молитвени слова:
Вий, милост чакащи от бога,
не ме съдете с мярка строга!
адаптация и субтитри М а р т и н Л а з а р е в с к и
огромна благодарност на www.chitanka.info