Психиатрична болница "Норт бенд"
ОТДЕЛЕНИЕТО един филм на Джон Карпентър
АМБЪР ХЪРД
МЕЙМИ ГЪМЪР
ДАНИЕЛ ПАНАБЕЙКЪР
ЛОРА ЛИЙ
ЛИНДЗИ ФОНСЕКА
МИКА БУРЕМ
и ДЖАРЕД ХАРИС
Музика МАРК КИЛИАН
Оператор ЯРОН ОРБАХ
Сценаристи МАЙКЪЛ РАСМУСЕН и ШОН РАСМУСЕН
Режисьор ДЖОН КАРПЕНТЪР
Норт Бенд, Орегон 1966 г.
Какво пък е това? - Карай.
Добре ли си, малката? - Не ме докосвайте!
Не! Пуснете ме!
Няма да те нараним! - Не!
Сложи й белезници.
Как се казваш? - Кристен.
... ще я затворим в Отделението. Там никого няма да нарани.
Аз съм Рой.
Добре дошла в рая.
Или ми се подчиняваш, или животът ти става ад.
Всичко зависи от това дали спазваш правилата.
Това е Отделението. Иначе казано новият ти дом.
Така значи... Кристен, а?
Ела с мен.
Можеш да използваш стаята за отдих от 8 сутринта до 10 вечерта.
Нощем ви държим заключени в стаите.
Сара
Емили
Тами
Това ще бъде стаята ти.
Почини си.
Кристен?
Повечето пациенти предпочитат да спят на леглото.
Аз съм д-р Стрингър. Ще ръководя лечението ти тук.
Добро утро. Как спа?
Кой влезе тук снощи? - Какво имаш предвид?
Някой влезе и ми взе одеялото.
Било е заключено, нали, сестра? - Разбира се, докторе.
Ето. Изпий тези.
Не... - Това не беше молба.
Какви са тези хапчета? - Ще ти помогнат да се оправиш.
Прав сте, вече усещам подобрение. - Добре е да спазваш правилата тук.
Свободна сте, сестра Лънт.
Разбира се, докторе.
Защо съм тук? - Наистина добър въпрос.
Коя е новата? - Някаква бегълка.
Да я видим колко ще издържи.
Коя си ти? - Никоя.
А защо си тук? - Скоро се махам.
Можеш ли да ни спасиш?
От какво да ви спася?
Престани, Емили. Не стряскай новата още първия ден.
Здравей...
Аз съм Айрис. Ти си Кристен, нали? Видях табелката.
Май Айрис си намери нова дружка.
Завиждаш ли? - Още ми се гади от теб.
Отвратителни сте.
Изглежда е време за преглед.
Насам.
Как се чувстваш? Запозна ли се с другите момичета?
Защо съм тук? - Дано разкрием тази загадка заедно.
Да обсъдим случилото се вчера.
Кой е първият ти спомен?
Огън. - А преди това?
Разкажи ми за онази ферма, дето си изгорила.
Защо смяташ, че отиде при нея?
Адресът й беше написан на дланта ти.
Трябва да значи нещо за теб.
Как смяташ, била ли си там преди?
Нямам представа. - Огънят е унищожил тези спомени.
Трябва да ги превъзмогнеш. Нека ти помогна да го сториш.
Не!
Често проблеми като твоите се коренят в емоционална травма.
Нямам такава травма. - Откъде си сигурна?
Защо просто не ме пуснете?
Няма да се забърквам в глупости. Няма вече да ме прибирате.
Опитвам се да ти помогна. - Нямам нужда от помощ!
Но ето те тук! Объркана и обезпокоена.
Не съм луда. - Не използваме тази дума тук.
Кои не я използвате? Вие и приятелите ви зад огледалото?
Добро момиче. Ще се почувстваш по-добре.
Сладки сънища.
Отиваш ли някъде?
Мога да продължавам цяла нощ. - Пусни ме!
Пусни ме!
Не ме докосвай!
Ето ти чисти дрехи.
Каква е нейната история? - Просто си е луда.
Като мен... и теб. Като всички ни.
Не говори от името на всички, откачалко.
Млъкни! Ще оглушея от теб!
Кучка! - Заболя ли го малкото момиченце?
Недей! На всички ни ще докараш неприятности.
Хайде де. Ще ни бъде забавно.
Ще погледаме филм, после ще избягаме...
Искам да те нарисувам.
Ела, ще бъде забавно.
Просто се дръж... естествено.
Погледни нагоре.
И преди са идвали. - Кои са те?
Тъжните хора.
Винаги са толкова тъжни. - Д-р Стрингър е отличен лекар.
Чух санитарите да ги обсъждат.
Явно лечението, което ни прилага, било експериментално.
Иновационни чудесии.
Какво трябва да му кажа, за да бъда в нормална стая?
Да не ме заключват вечер. - Всички ни заключват.
Снощи едно момиче беше в коридора. - Невъзможно.
И някой влезе в стаята ми онази вечер. - Някой влезе в стаята ми...
Не й обръщай внимание. Винаги говори небивалици.
Не позволявай на това място да ти размъти мозъка.
Мине ли се повече време, започваш да вярваш, че си луд.
Всичко е наред. Държа те.
Не обичам тъмното...
Всичко може да се случи в тъмното...
Виждаш ли? Всичко е наред.
Успокой се.
Мислех, че ти трябва помощ. - Само пази да не дойде някой.
Защо ни карат да пием всички тези лекарства?
Знаят какво вършат.
Преди ни даваха торазин, меларел... Но сега - това!
Вкусно е.
Нещо за мен има ли?
Забранено ни е влизаме тук... - Млък!
Много взе да се бъркаш, новобранке.
На твое място бих внимавала.
Какво има? Какво ти стана?
Тук имаше нещо...
Чуйте ме... Там имаше нещо...
Нещо сбъркано, нещо, което не бе човешко.
Всичко ще бъде наред. Само се успокой.
Повярвайте ми, моля ви...
Моля ви, не ми го причинявайте...
Спокойно, няма да боли.
Повикайте д-р Стрингър, моля ви. - Спокойно, тук съм.
Захапи това, за да не си прехапеш езика.
Не, моля ви...
Медикаментите не действат, както се надявах.
Това лечение трябва да помогне.
Мислех, че са спрели с електрошока. - Погледни я само.
Беше толкова буйна, а сега е кротка като агънце.
Ще ми се всичките да ги пържат, докато не им се изпари лудостта.
Хайде, поспаланке.
Време е за ставане. Хайде.
Хайде де...
Нека преговорим правилата заради новия член на групата.
Всички получават възможност да се изкажат,
но без да прекъсват другите. Кажете какво мислите.
Кой желае да бъде пръв?
Емили...
Какво направихте на Кристен?
Малка непредвидена терапия. - Така ли го наричате?
Няма защо да се тревожиш, Емили. - Понякога, когато отведете някого,
той не се връща.
Като Тами например. - Коя е Тами?
Последната, която се измъкна. - Я повтори.
Айрис, не обсъждаме хората в тяхно отсъствие.
Защо да не говорим за Тами?
Коя е Тами?! - Зоуи, какво ще кажеш по въпроса?
Зоуи...
Добре...
Да обсъдим случилото се вчера под душовете.
Кристен...
Аз нищо не видях. - Аз пък й вярвам.
Чуден поддръжник, няма що.
Добре ли си?
Не знам какво се случва в това място.
Всичко ще е наред. Ти си силна, ще се справиш.
Днес трябва да бъде последната ми терапия със Стрингър.
И какво? - Мисля, че ме изписват.
Невъзможно. Бях тук преди теб. - Стрингър ли каза, че те изписва?
Не беше многословен, но каза, че съм отбелязвала напредък.
Никъде няма да ходиш. - Напротив.
Как го убеди? Какво направи, че да реши да те изпише?
Не съм се преструвала на излекувана, ако това питаш.
Наистина съм излекувана.
Готова съм!
Смяташ ли, че ще я изпишат наистина?
Как се чувстваш? - По-добре.
Рисувах доста, разбирам се с всички, дори с новото момиче.
При мен са последните ти скици.
Откъде ги взехте?
Уловила си истинската й същност.
Нямах лошо намерения. - Имаш голям талант, Айрис.
Практически съм излекувана, нали?
Тази е много стара. Вече съм с всичкия си.
Напредъкът ти е значителен. - Пускате ме значи?
Да изчакаме днешната терапия.
Другите не ми вярват, че съм по-добре.
Защо пускате щорите? - Ще пробваме нещо ново.
Какво е това? - Метроном.
Слушай ритъма, ще се отпуснеш.
Сега затвори очи.
Скоро не съм имала проблеми.
Чувствам се по-добре, по-здрава...
Съсредоточи се върху дома си. Представи си образа му.
Представи си, че си у дома с родителите си.
Приспа ми се... - Ще ми обрисуваш ли дома си?
Какъв е цветът на къщата?
Живеехме в малка бяла къща.
Много ми се спи.
3-ти септември, 1958 г.
Нощ е, спиш в леглото си.
Заспа в кабинета ми.
Няма я.
Намери я.
Къде отиваме?
Не...
Това не е хубаво.
Не! Не! Не!
Моля те! Не го прави!
Моля ви... Много съжалявам...
Само искам да си ида у дома!
Господи, не! Моля те!
Спокойно.
Айрис къде е? - Още не се е върнала?
Време е за лягане.
Къде е Айрис? - Време е за лягане, казах.
Лягай си!
Някой да е виждал Айрис днес? - Може би са я изписали.
Няма начин.
Сестра Лънт! Сестра!
Къде е Айрис?
Ако сте я изписали, защо не си е взела скицника?
Тук нищо не ни казват.
А толкова пъти съм ги питала.
Алис
Алис Хъдсън
Алис
Какво те тревожи, Кристен?
Имало ли е пациентка на име Алис?
Откъде знаеш това име? - Тя ме нападна под душа.
Нищо няма да кажете, нали?
Какво се случи с Айрис? Колко момичета са изчезвали безследно?
Сестра Лънт триеше нечие име от дъската, като дойдох.
Била си упоена. Сигурен съм, че вярваш,
че си видяла онова, което казваш, че си.
Не си въобразявам.
Какво се е случило с всички тях? - С кои?
С Айрис, Алис, Тами?
Мъртви ли са? - Защо смяташ така?
Призрак обитава тази психиатрия.
Призрак?
Как изглежда този призрак? - Като момиче.
Момичето, което ме нападна под душа.
Същото, което виждам из коридорите.
Знам, че и другите са я виждали.
Умолявам ви, кажете ми какво става тук.
Моля ви. - Не мога да ти отговоря, Кристен.
Сама открий отговора.
По дяволите, кажете ми!
Отведи я в стаята й. - Ти май не се отказваш.
Остави ме!
Коя е Алис?
Знаете, че е била тук, така че ми отговорете.
Погледнете ме! - Съжалявам, с луди не разговарям.
Не ме наричай луда! - Недей!
Кажи ми коя е Алис. - Алис Хъдсън беше тук.
Беше една от нас, но после изчезна!
Изчезна?
И къде? - Изписаха я.
Ще се махна от това място.
Още тази вечер. Ще открия Айрис.
Наистина ли? - Наистина.
Тук няма измъкване. - Гледай само.
Идваш ли с мен? - Как ще го направиш?
Зоуи, дай ми онзи цент.
Тя няма да ни позволи да си тръгнем.
Леонард... Благодаря ти, че звънна.
Искам съвет.
Проблемът е същия като преди.
Нещата излизат от контрол.
Ще натикаме вътре хартия,
за да изглежда вратата заключена.
После си лягаш облечена, но така, че да не се виждат дрехите.
Ще дойда след вечерната проверка. - После?
После намираме Айрис и изчезваме. - Защо ти пука толкова за Айрис?
Просто искам всички да се измъкнат живи.
Отваряй!
Хайде, тръгваме.
Не ми се вярва това да е пътят.
Насам.
Морга.
Скрий се!
Емили?
Ти ли си това, Емили?
Алис?
Добър опит.
Кристен! - Емили...
Какво стана? - Санитарите ме хванаха.
Нараниха ми ръцете.
Ти откри ли Айрис? - Не успях.
Отишла си е, и то безвъзвратно.
Ако не се измъкнем от тази дупка, това ще се случи и с нас.
Няма да се измъкнем. - Трябва да опитаме отново.
Никой не се измъква от тук!
Ехо!
Та, Рой... - Не, благодаря.
Поне ме изслушай. - Говори.
Знам, че каза, че няма да излезеш с някоя от нас тук.
Но аз скоро излизам.
И може да ми звъннеш някой път.
Никога, при никакви обстоятелства, няма да изляза с теб.
Ясно? - Но аз...
Никога! Сега ме остави на мира, защото нямам време за дивотии.
Беше ли ви забавно с кукуто снощи, докато се измъквахте?
Махай се. - Всички можеше да загазим.
Търсехме Айрис. - И?
Не я открихме. - Не сте търсели където трябва.
Не и с онази смахнатата.
Какво каза? - Нищо.
Снощи ви видях. - Млъкни!
Наблюдават ни. - И нищо чудно.
Опълчих им се, това е! - Другия път се постарай повече.
Я, мъничката Зоуи. Защо не се скриеш като костенурчица?
Остави я на мира.
Тате не ти обръщаше внимание ли? - Гледай си работата.
Остави всички ни на мира. И без това никой не те харесва.
Защото завиждате. - На кое?
На мен. Завиждаш ми, откакто съм тук.
Писна ми неадекватното ти държание... - Не те чувам!
Просто ми завиждат.
Кой може да откаже на това лице?
Не! Моля те, пусни ме!
Идеята не беше моя, Алис! Кълна се! Накараха ме!
Недей! Не! Моля те, не го прави!
Пусни ме! Алис!
Не го прави, умолявам те! Моля те...
Ако минем през този изход...
Къде е Сара?
Сара... Не!
Къде е Сара? - Алис ще докопа всички ни!
Не! Не!
Алис Хъдсън.
Зайчето е било нейно?
Не съм я докосвала! Бяха Сара и другите!
Какво сте й сторили? - Не знам какви ги плещи.
Знаеш! - Млъкни!
Това не е някаква игра!
Какво сте й сторили? Защо иска да ни убие?
Какво са й направили, Зоуи?
Моля те, Зоуи...
Трябва да ми кажеш!
Алис беше лоша.
Нараняваше ни. Постоянно ни нараняваше.
Тами ни каза какво да сторим. - Тами беше тук преди теб.
Каза, че ще я накара да престане.
Всичко беше нейна идея.
И така... се отървахме от Алис.
Алис? - Какво?
Знам къде ти е зайчето.
Намерила си го? - Да.
В стаята на Тами е.
Това си е мое, не го...
Всички участвахме, затова всички ни ще убие.
Трябваше да го направим. Беше ужасен човек.
А мен защо преследва? - Какво ти пука? Мъртви сме.
Емили...
Трябва да се измъкнем от тук.
Ами Емили? - Нея също ще измъкнем.
Нали? Хайде.
Емили, какво правиш? - Не съм силна като теб.
Не го прави. - Трябва.
Ще избягаме.
Емили!
Това не се случва наистина!
Не оставяй да ме хване. Не искам да умра.
Зоуи, имаш ли ми доверие?
Отвори вратата! - Откъде взе този нож?
Веднага отваряй вратата!
Не прави нещо, за което ще съжаляваш.
Аварийна ситуация... - Отвори проклетата врата!
Назад! - Успокой се, моля те.
Назад, казах!
До стената. Назад, до стената!
Назад!
Не можеш да го направиш. - Гледай само!
Само на себе си вредиш. - Къде ще идеш, Кристен?
Далеч от вас. - Остави ножа.
Не, пуснете ме!
Не разбирате!
Алис Хъдсън иска да ни убие! - Достатъчно!
Шегуваш се. - Моля ви...
Кристен... Само се успокой.
Сам знаеш, че е неспасяема. - Аз преценявам това.
Мислиш, че ще я излекуваш? - Трябва да опитам, но трябва време.
Ти си по-безнадежден случай от нея. И сто години да я лекуваш...
Пуснете ме!
Чуйте ме! - Сложете й усмирителна риза.
Нали, докторе? - Не разбирате...
Не.
Съжалявам... Наистина.
Трябва да си починеш. Хайде.
Право в корема.
Ето... Не беше толкова трудно, нали?
Сладки сънища, сладкишче.
Къде отиваме? - Махаме се от тук.
Отвори вратата!
Малка кучка! Довлечи се тук!
Само да те хвана...
Беше много ядосан.
Спрете веднага!
Спрете!
В капан сме. - Да не спираме.
Вземи фенерчето.
Това сигурно води до първия етаж. - Аз съм първа.
Бързай колкото можеш, нали? - Дадено.
Отвори вратата!
Мамка му!
Зоуи?
Зоуи!
Терапия с електричество...
Какво става?
Искам отговори! Ако ме излъжете пак, кълна се...
Веднага! Кажете ми истината.
Казваш се Алис Лий Хъдсън.
Нека взема това.
На 3-ти септември 1958 г. си била отвлечена от дома си.
Казвам се Кристен. Не Алис. Кристен!
Близо два месеца си била завързана в мазето на местна ферма.
Фермата, която подпали.
Била си едва 11-годишна.
Гладна, изгаряща от треска, сама в тъмнината...
Кошмар наяве.
Само делюзиите те откъсвали от реалността.
За да преживее травмата, съзнанието ти се пречупва.
Страдаш от тежко разстройство на личността.
Всяка самоличност приема част от онзи кошмар,
заключвайки го дълбоко в съзнанието ти.
Новите самоличности стават толкова доминиращи,
че напълно изместват истинската ти самоличност.
Знам, че не е приятно,
но терапията ми ти помага.
След години лечение изолирахме различните ти самоличности.
Тъкмо започнахме да ги разделяме, за да ги елиминираме,
когато се появи "Кристен".
Не съм се "появила".
Съзнанието ти създаде Кристен, за да не преживее пак травмата.
Сега е време да се сбогуваме с нея.
Моля те, не ме убивай.
Последната, която се измъкна. - Я повтори.
Айрис, не обсъждаме хората в тяхно отсъствие.
Как да помни правилата като е най-лудата тук?
Достатъчно.
Излекувана ли е?
Терапията ще продължи до живот, но вече не е заплаха за себе си.
Тя... отново е дъщеря ви.
Може ли вече да си я приберем?
Алис?
Добре ли си, миличка?
Обичаме те, дъще.
Майко...
Татко... - Момичето ми!
Реших, че ще си искаш нещата обратно.
Също и оправих гривната ти.
Благодаря.
Мисля, че си спомних. - Какво по-точно?
Всичко.
Фермата.
Болницата... - Друго?
Емили, Сара, Айрис, Кристен.
Вече можеш да забравиш за тях.
Кога ще ме изпишат? Искам у дома.
Д-р Стрингър каза до два-три дни.
Достатъчно за днес. Да я оставим да си почине.
Може ли още съвсем малко? - Скоро ще бъдете постоянно заедно.
Превод 0ld SCho0l
Copyright © UNACS TEAM 2011