Перфектно е.
Нека да е там, където входната врата е цяла.
Как ненавиждам това... - Всичко ще е наред, както винаги.
Пет минути, не повече... Засичай.
Пистолетът е без предпазител и е зареден...
Обичам те. - И аз теб.
Затвори вратата... Бързо ще се върна.
Ако има нещо, двоен сигнал.
Да, да...
Не!
Не...
Не!
ДЕНЯТ
Ашли Бел
Майкъл Еклунд
Кори Хардрикт
Доминик Монахен
и Шанин Сосамон
Къде сме?
Хенсън, дай картата.
Какво? - Картата, дай картата.
Сега, сега...
Да ти помогна ли? - Не, аз сам... Всичко е наред.
Добре съм.
Дръж се.
Добре...
Как си?
Добре.
А ти? - Добре съм.
Мисля, че минахме през Уинчестър преди седмица.
След това тръгнахме на юг по второто шосе.
Ако сме минавали по 30 км. на ден...
Мислиш ли, че с него сме минавали по 30?
Мисля, че е по-малко.
Значи, сме някъде тук, в тази дупка.
Какво имаме там? - Ето, виж.
На 8 километра западно от планината.
Зад тези хълмове, близо до реката.
Значи, там има вода и храна, и къде да се скрием.
Идеално място за тях. Там трябва да отидем.
Трябва да ускорим ход.
Тихо.
Да вървим.
Това е пълна глупост. Ние няма да дойдем, идеята е лоша.
Сценарист: Люк Пасмор
Какво мислиш?
Какво мисля?
Добре... Облаците отново се събират.
И се притеснявам, Хенсън да не се намокри.
Мен не ме брой. - Ти едва стоиш.
Той е прав.
Ние ще сме в ъгъла.
Не говорим за нас, Адам.
Майната ти. - Адам, престани.
Не мога ли да кажа? - Не.
Режисьор: Дъг Арниокоски
ДОБРЕ ДОШЛИ
Няма следи.
Странно е.
Мини напред.
Тук има мазе.
Ще разиграем ли, кой да отиде пръв?
Дай фенера.
И как е? - Чисто е.
Отпусни се. Просто се отпусни.
Добре ли си?
Скрий се.
Ще ми прочетеш ли приказка за лека нощ?
Задължително.
Живял някога един идиот на име Хенсън...
Това място не ми харесва.
Но, това, че тук отдавна никой не е бил, е хубаво.
Хайде да си починем.
Да изсъхнем и да изчезваме веднага, като спре дъждът.
Да проверим боеприпасите... Да тръгваме.
Все още имам девет.
Петнадесет.
У мен са осем и три.
Много добре.
У теб?
Само шест. - Всичко 41.
Лошо.
Как са момичетата ми?
Ти ме плашиш.
Скоро ще започнеш да наричаш тези семена по име.
Вече ги наричам: Надежда и Вяра.
Боже... Шегуваш ли се?
Кога успя да се превърнеш в комик?
Смей се, но това е бъдещето ни...
Само да намерим място... - Боже, Рик!
Направи ми услуга, само не днес.
Адам... Адам.
Адам, почакай.
Какво има за вечеря?
Това, което остана от сушения заек.
И... две странни консерви.
Това е всичко.
Приятели, трябва да намерим храна.
Защо? Ще изядем Хенсън. - Наистина?
Ще се наядем с пълничките ти бузи.
Какво ще кажеш?
Съжалявам...
Слушай...
Как мислиш, Сузи умряла ли е?
Сузи Маркунас, от училището ли?
Още ли мислиш за нея?
Не. - А помниш ли,
как ходихме с нея и Джени на езерото?
По дяволите, помниш ли? - Разбира се.
Човече...
Изглежда, че много години са минали.
Така е. - Мислиш, че Сузи е мъртва?
Че всичките ни приятели са мъртви?
Дали мисля? - Да, може би те...
Аз го зная, мамка ти.
Тя беше мила.
Тези нейни...
Сюзън беше кучка. Всички, освен теб го знаеха.
Така е.
Благодаря!
Знаеш, че е странно да се мисли така...
И не трябва.
Уморих се да бягам.
Защо не си посееш семената тук?
Ами ако те дойдат?
Ами ако не дойдат?
Пожелай си нещо.
Всичко е наред...
Аз зная...
Всичко е наред...
Там няма нищо.
Хубав ден, нали?
Изглеждаш шик... Празнуваме ли нещо?
Не зная...
Може би новия ден.
Всички сме загубили някой... - Недей.
Просто искам да зная.
А аз просто чакам смъртта.
Ясно ли е?
Да.
Не трябва да оставаме тук.
Да.
Време е да тръгваме.
По дяволите, не мога в това...
Хенсън, пий вода. - По дяволите...
Хайде. - Благодаря.
Добре ли си? - Целият горя.
Случвало се е и да съм по-добре сутрин.
Готов ли си да тръгваме? - Да.
Вземи якето.
Заседяхме се, време е.
Той не може да върви. Изглеждаш ужасно.
Съжалявам, но е така. - Дъждът спря...
Едва стои на краката си... - И какво, да го оставим ли?
Ще ни размажат като мухи... - Стига...
Щом не може да ходи, каква е разликата.
Мога, да вървим. - Виждаш ли, може.
Но прекалено бавно. - Ще пренощуваме тук.
Веднъж да спим под покрив.
Ние имаме план.
Да, но по-важното е, да имаме надежда...
Стига глупости.
Трябва да се махаме, веднага.
Никакви спорове.
Ще останем, докато Хенсън се пооправи, ще тръгнем по светло...
С Адам ще потърсим храна в къщата.
А вие, дами, потърсете дивеч.
По дяволите...
В това няма смисъл. - Има.
От две години не съм чувала пеене на птици.
Добре ли си?
Да, Рик.
Ако имаш нещо да кажеш, говори.
Аз вече казах всичко. - Но ти си главният.
Работата не е там.
Да, тук съм.
Приближи се.
Боже...
Направи се, че търсиш следи.
Не си мисли, че с тези неща, наистина изглеждаш чудесно.
Откакто си с нас, през цялото време мълчиш.
Тези три момчета са израснали заедно.
Благодарение на това са успели да оцелеят.
А аз съм с тях, още когато бяхме на 12.
Разбирам, че се правиш на самотна вълчица.
Истина е. Но, за да разведриш атмосферата...
защо не казваш по някоя дума от време на време?
Какво ти става?
Ние сме семейство.
И ти или си в него, или не.
Разбираш ли?
Така си и мислех.
Какво е това, по дяволите?
Надежда и вяра, приятел.
Хенсън! Трябва да видиш това!
Трябва да си почивам.
По-бързо!
По дяволите...
Е, и? Мръсно мазе?
Мразя изненадите.
Значи, не обичаш изненади? - Какво има тук?
Изненада...
Погледни... - Дявол да го вземе!
Имаме храна!
- И то много, погледни...
По дяволите, даже боб. - Какво ще искаш?
Искам всичко! Всичко!
Струва си.
По дяволите... - Добре ли си? - Да.
Ще можеш ли да го отнесеш горе? - Всичко, което отнеса, ще го изям.
Това вече е дух!
Ще стигне за всички.
Четири консерви с риба тон... - Готов съм със зъби да ги отворя...
По дяволите, гладен съм, не искам да чакам...
Ще ги изям тук. - Няма да останем по-назад.
Какво е това? Камъни?
Кой е сложил камъни тук?
Рик!
Вратата! - Рик! По дяволите!
Какво по дяволите! - Хенсън! Хенсън!
Какво стана? Какво звъни така?
Много ли са?
Ще бъдат много.
Държа те! Всичко е наред, всичко е наред!
Хенсън! Ти си ми нужен!
Хенсън!
Адам, ние сме в капан!
Всичко е наред! - Хенсън! Хенсън!
По дяволите, кръвта му изтича!
Не мога да спра кръвта!
По дяволите! Това нещо го прониза!
Той умря... - Не...
Рик! - Адам!
Момчета! - Помощ! Измъкнете ни!
Момчета! Чувате ли ме?
Момчета! - Това е капан!
Не ви чувам! - Рик добре ли е?
Не! Мъртъв е!
По дяволите!
Адам, помогни ми. - По дяволите! По дяволите!
Не!
По дяволите!
Ей, Шанън! Шанън!
Може би има лост, който да отваря вратата!
Нищо не виждам.
Трябва да се бърза, ще чуят звънеца!
Тръгвай! Трябва веднага да тръгваш!
Няма да ви оставим тук!
По дяволите...
Трябва да се махаме. - Майната ти!
Спасявай си кожата!
Те са моето семейство!
Ще ги избия всичките!
Не, ти ще умреш!
Не се страхувам от тях... Не се страхувам...
Навсякъде има такива къщи.
Звънецът е сигнал. За това, че капанът е щракнал.
Боже...
Разузнавачи? - Да.
Ще се оправим с тях.
Всичко е наред... Всичко е наред.
Ами ако не успеят?
Ще успеят.
Почакай.
Здравей, месо. Майната ти!
Тихо... - Ти бъди тих, козел!
Искаш ли дупка в главата? - Имате ли патрони?
Слез долу и ще разбереш! Ще ти отстрелям задника!
Слизай! Всички слезте!
В кухнята е чисто. - Искаш да си играем?
Горе е чисто! - На мушката си ми.
Кой е този там? - Майната ти!
Дайте ми приятеля си. - Майната ти!
Дайте го с добро.
После всички ще ви хванем. - Аз имам друго предложение за теб.
Отгризете си за вечеря топките.
Винаги е едно и също.
Мислите си, че сте специални. Но не е така.
Просто ще умрете по-бързо от нас.
Майната ти! - Добре.
Както искате. Ние имаме много провизии.
Можем да чакаме с дни, и просто да ви гледаме.
Спусни се долу!
И ще видим!
Хайде, ела тук!
Давай, кучи син!
Хвани я!
А иначе си красавица.
Аз видях...
Всичко видях.
Решила си да се възползваш от нашия капан?
Нашия!
И да вземеш всичкото месо за себе си?
Млъкни!
Жадна си.
Ние ще се върнем... Скоро.
За да вземем своето!
Как си? - Пушката!
Всичко наред ли е?
Тате, тате...
Да отидем при останалите.
Да вървим. Качвай се.
Растеш.
Общ сбор.
Трябва да поговорим.
Майната ви. - Довърши я и да вървим.
Те скоро ще дойдат. - Не, почакай.
Коя си ти, мамка ти?
Коя?
Аз зная, коя е. И ти ли си една от тях?
Как можа?
Истина ли е?
Една от тях ли си? - Да!
Нека тя да каже.
Истина ли е?
Хенсън, нямаме време за това.
Тя е една от тях, мога да го докажа. Ако направи нещо, стреляйте.
Е, къде е то?
Ето го. Това ли е клеймото ти?
По дяволите... Мамка му.
Своите не ги закачат.
Ловко се маскира, за да проникне в групи, като нашата.
Боклук!
Специално нас ли доведе тук?
Примами ни в капана?
Разбира се!
И е чакала удобния момент!
Това е заради Рик, кучко!
По дяволите, не ми се вярва... Не мога да повярвам в това.
Защо тогава ги уби?
Ако е една от тях? Защо?
Може би, този психар да е прав?
Искала е сама да ни изяде.
Не мисля, че имат вярност един към друг.
Даже хората от техния клан за тях са просто месо.
Права ли съм, миличка? Разкажи ни.
Тогава защо не ни уби по-рано?
Нима не е логично? - Не зная...
Просто я убийте, и да вървим.
Ти ни помогна. Защо?
Говори.
Добре.
Кажи каквото и да е!
Каквото и да е.
Адам! Адам, просто я убий най-накрая.
Адам! Адам, стига.
Не... - Просто я убий.
Не толкова бързо. Да не чака пощада.
Не. - Адам, хайде да тръгваме веднага.
Нямаме време. - За това имаме!
Имаме време за това! - Нямаме време!
Хайде да се махаме от тук!
Видях, как работите.
Не убивате веднага.
Заставяте жертвата да отиде в лагера, където спокойно да я изядете.
Така е по-лесно и ефективно.
Така ли постъпихте с жена ми и дъщеря ми?
Заставихте ли ги да отидат?
Стига, Адам, трябва да тръгваме! - Тръгвай, като искаш!
На километри от тук няма укритие.
Ще ни проследят за по-малко от ден.
Считай, че вече си мъртъв.
Както и всички ние.
И остатъкът от своя живот искам да прекарам с теб.
Разбираш ли?
Как ги уби?
Както едно време са убивали кравите? Раз, и готово?
Или си ги измъчвала?
Нарязала си я, преди да я опечеш?
Така ли е?
Не съм убила роднините ти...
Но си една от тях. Значи, си виновна.
Ти си решила да станеш такава.
Изборът е бил твой.
Аз исках да живея...
Убивайки другите.
Стига, Адам, дявал да го вземе!
Не, моля те...
Хайде, скъпа...
Потърпи.
Ти си силно момиче...
Адам, какви ги вършиш? - Отвори си широко устата...
Давай...
Тук ще кацне самолет...
Отвори си мръсната уста!
Не? - Хайде да приключваме с това...
По дяволите... - Искаш ли нещо по-апетитно?
Да?
Мислила ли си някога, как изглежда сърцето ти?
Да! Да! Да!
Да! Да! Убий ме, мамка ти!
Убий ме... Моля те!
Моля те...
Разпори ми корема, и ме остави да гния!
Моля те! Моля те!
Зная, каква съм!
Заслужила съм си го! - Права си, по дяволите!
Права... - Тогава давай!
Тя беше само на шест години... Беше още дете...
Днес е рожденият й ден.
Не съм убила дъщеря ти.
Вие всички сте я убили.
И ти ще платиш за това.
Ще платиш за всички убити.
Опитвах се да оцелея.
Какво правиш? Да, човече.
Какво по дяволите правиш?
Какви ги вършиш?
Извършвам правосъдие.
Убеден ли си в това?
Остави ножа, братле, и се дръпни.
Остави го.
На нейна страна ли си?
Не. Аз те обичам, човече.
Но не искам да гледам, как издевателстваш над нея.
В това е разликата между нас и тях.
Ако искаш я убий, но по-бързо.
Трябва да тръгваме.
Проклети да сте всички.
Не съм ви довела аз тук.
Пука ми.
По дяволите!
Няма да пропусна!
Не трябва! - Адам?
Сядай! - Не трябва!
Не смей, мамка ти!
Само една дума. - Давай.
Имах сестра.
Беше на 12 години.
Падна и си счупи крака.
Открита фрактура, на няколко места.
Беше невъзможно да се намести.
Щеше да ни пречи, а накрая да умре от инфекция.
Реших, че те ще могат да я излекуват.
Все пак, тя беше една от нас.
Те я окачиха...
Прерязаха й гърлото...
След това пиеха от кръвта й, и пълнеха бутилки...
Същата вечер я изядоха.
След три дни ги заклах, докато спяха.
Зная, че така или иначе, ще остана една от тях.
Това го разбирам.
Ако искате да ме изведете навън и да ми пуснете един куршум,
няма да се съпротивлявам.
Обещавам.
Но той е прав, те вече идват насам.
Под открито небе няма да издържите и два дни.
Или трябва да се разделим и да бягаме, или да се защитаваме тук.
Какво те кара да мислиш, че ще успеем?
Може и да не успеем. Но шансовете са повече.
Тук можем да се укрепим, и да се подготвим за атаката им.
Освен това...
имате мен.
И какво ще направиш?
А какво, според теб искам да правя?
Да ги убия всичките.
Няма ли да си превържеш раната?
Вече няма значение.
Няма ли да се инфектира?
Нека знаят, с кого си имат работа.
Всички ще умрем.
Но ти заслужаваш страшна смърт.
Ако не ми докажеш, разбира се, че не съм прав.
Ще ни липсваш, стари приятелю.
Сега те ще дойдат.
По-добре така, отколкото да те оставим за вечерята им.
Не се прави, че скърбиш!
Той беше добър водач.
Така живеем повече от 10 години.
Толкова кръв, глад и смърт ни се падна,
че стига за 100 живота.
Вече загинаха 9 наши приятели, защитавайки нас.
Но ще оскърбим паметта им, ако покорно чакаме,
тези твари да ни изядат.
Мисля, че няма да са по-малко от 100.
Колкото повече убием, толкова по-малко ще останат.
Затова днес ще се бия за вас.
Защото вие сте моето семейство.
И тези, които дойдат за нас, няма да имат късмет.
Не зная, защо й повярвахме.
Тя наистина иска да ги убие.
Каквито и да са мотивите й.
На нас ни трябват хора.
Макар това да не ми харесва.
Тя няма да преживее нощта, така или иначе.
Съгласен ли си?
Да. - Мощно се тласна.
Даже речта в Гифърд изпревари.
Последната година, полуфинал.
Тогава ние загубихме.
Вече е късно. Трябва да се подготвим.
Не се притеснявай.
Те ще си платят за това, което са направили.
А след това ще хапнем.
Живейте този ден, защото вчерашният вече е сън.
А утрешният е само мираж.
Макар и пълен с надежди.
Всеки от тях има минимум едно оръжие.
Познайте, какво ни чака.
Тръгвайте.
Гледай...
Слушай...
И се учи.
Така някога ще станеш водач.
Върви.
Ще дойде ден, когато брат ти ще стане много силен.
Но ти, мила, ще бъдеш много по-силна.
Колко са? - Не се вижда.
Повече от 20. - По дяволите.
Нощта ще бъде гореща.
Стреляйте само в краен случай. Това е краен случай.
Готови за бой! - Вземи...
Не вярвам, че искаш да се промениш, но...
По дяволите...
Готови ли сте? - Аз съм готов.
Донесете ми главите им.
Сега!
Отново идват.
Молете се за милост, изроди!
Те не знаят, с кого си имат работа! Пестете патроните!
Ела тук! Давай! Хайде де, гад! Ела тук!
Давай! - Там имаше пет, двама са мъртви.
По дяволите, Адам! Твоят прозорец!
При мен са четири, идват към теб.
Ще минат отзад!
Хенсън!
Адам!
По дяволите... - Донесете му вода! Вода!
Добре ли си?
По-бързо! - Сякаш съм пробягал два маратона...
С пневмония. С тези гадове на гърба.
Почини си. - Колко патрона останаха?
Аз имам три. - По дяволите.
Аз имам 6 в пистолета и 4 в пушката.
Аз имам три. - Мери?
Мери? - Пет.
Пет, добре... - Аз ще те прикривам.
А ти прикривай мен.
Ти, ти и ти.
Трябва да се промъкнете в къщата. Няма да си тръгнем.
Трябва точно да разберем, колко са.
Можете да чукате по вратата, да влезете през прозореца.
Не ми пука. Но трябва да влезете вътре.
Вървете.
Ще нападнат отново, и ще са повече.
Ти си направо гений.
Какво ме зяпаш?
Даже не смей да ме гледаш!
Пробвай още веднъж да ме погледнеш!
Даже не... - Шанън! Заеми си мястото.
Разбра ли ме?
Не говоря с теб! - Майната ти!
Има с кого да се бием!
Аз не исках да оставам.
Да я предадем, и спокойно да си отидем!
Какво ви става на двете?
По дяволите!
Не... Не!
Шанън... Какво направи?
Покривът!
Давай! - Мамка му!
Давай...
Съжалявам...
Това аз съм го измислил!
И аз искам да се повеселя.
Всичко е наред, всичко е наред. - Имам само един патрон.
Как си? - Всичко наред ли е?
Да, довършихме ги. - Махай се от тук!
Върви! Махай се!
Те идват.
Нула, мамка ви уродска!
Шанън! - Хенсън!
Хенсън, помогни ми!
Давай, Шанън!
По-бързо, в къщата.
Влизайте вътре! Върви, върви!
Аз няма да вляза... - По-бързо!
Ще се погрижа за тези задници.
Елате тук! Не сте познали, гадове!
Хайде де! Четири.
Три. Вземи си го, твар!
Два.
Един.
Така и не ме победихте.
Повръща ми се от вас, изроди!
Ето, вземи. Затвори кухнята.
Къде е Хенсън?
Какво?
По дяволите!
Какво по дяволите...
Вечно ли ще висим тук?
Те вече ядат своите.
Убихме толкова, че ще им стигне за месец, какво още искат?
Те все пак са хора.
И чувството за мъст не им е чуждо.
Значи, сега аз съм виновна?
Заради момчетата?
Започвайте! - По дяволите!
Назад!
Какво пък, време беше да го направят. - Какво им пречеше до сега?
Не искаха да загубят къщата. - И какво ще правим?
Няма да изгорим живи. - Те са седем...
Колко патрона? - Един.
Стреляй! - Не! Пази го!
Какво ще правиш? - Ще ги задържа, а вие тръгвайте.
Длъжна съм да го направя.
Мислиш, че това ще промени нещо?
Не.
Просто се уморих да чакам.
Да вървим, Адам, трябва да се махаме!
Тихо...
Сигурна ли си, че патроните ще ти стигнат?
Тези хора са мои.
Аз ги доведох тук и ги вкарах в капана.
Тази плячка е моя.
Твоят, значи?
Значи не си една от тях?
Знаеш ли, как изглеждат хора, когато видят нещо,
което не са виждали по-рано? Ти не изглеждаш така.
Този купон е само с покани.
Тази земя е наша. И плячката също.
Значи, ти също ни принадлежиш.
Твоята глава, за моя син.
Ако мислиш да стреляш, стреляй.
Така или иначе, ще си главното блюдо за тази вечер.
Изроди... - По дяволите!
Адам. - Не мога да я оставя.
Забрави за нея, и да вървим.
Тя е мъртва. - Защо?
Тя не трябва да доживее утрото, или забрави, че е една от тях?
Не е така! - Разбира се, че е така!
Какво правиш? - Тръгвай...
Тръгвай!
Красива си...
Не!
Ще опитам вкуса на болката ти!
Давай! Давай!
Погледни ме! Погледни!
Къде си, малка твар?
Твоята жена и дъщеря...
Как се казваха?
Ники... и Ейва.
Такова жизнерадостно дете, сред този кошмар.
Всяка секунда от живота й е била изпълнена с любов.
Тя е имала семейство.
Аз не можах да ги защитя.
Важното е, че си се старал да го правиш.
Любовта към тях ти е давала сили.
Защо се върна?
Толкова отдавна нищо не се е променяло.
Аз зная, кой ме чака.
Може би, просто търсех знак, за да ги накарам отново да се гордеят с мен.
Може би, ти беше този знак.
А може би, се уморих да съм жертва.
Постъпих правилно.
Боже.
Колко спокойно е тук.
Да.
Имаш шанс, отново да се научиш да живееш.
Не го пропускай.
ПРЕВОД И СУБТИТРИ OSPAMOX