ПАРАЛЕЛНИ СВЕТОВЕ
Превод и субтитри: parler
УНАКС ТИЙМ - UNACS TEAM
Карвър!
Излез.
Карвър!
Ставай.
Сега! Дръж го!
Знаеш ли си името? - Ронан Карвър.
Знаеш ли откъде си, Ронан? - Акрън, Охайо, САЩ, Земята.
Няма признаци на травма на главата. Мисля, че ще живее.
Благодаря, докторе. - Нека ти задам въпрос.
Боксьор ли си? - Току-що ме видя да се боксирам.
Току-що видях, че губиш.
Повечето боксьори излизат там, за да победят.
Но има един определен вид човек, който влиза на ринга,
без да го е грижа за победата.
Този вид човек просто иска да се удари в света,
да види какво е останало накрая.
Какво правиш, биейки се на тези нелегални мачове?
Все си на път. Нямаш ли си дом?
Ронан, баща ти е. Трябва да си дойдеш веднага вкъщи.
Трябва да стигнеш до сградата до 18:19 в неделя, точно.
Това е Участък 156. Ела си веднага.
Татко, пак съм аз. За човек, който не се е обаждал от две години,
имаш ужасни обноски по телефона. Тук съм, както поиска.
Ще намеря как да стигна до вкъщи.
Татко!
Господи, Би. - Извинявай!
Не знаех, че си тук.
Хубаво лице. - Бих се.
Не... Имах мач.
Професионален боксьор съм.
Той още ли живее тук?
Изнесе се преди няколко месеца. - Чудесно.
Ронан, какво правиш тук? - Само дойдох да видя татко, ясно?
Той вкъщи ли е? - Не.
Какво? Не си ли го виждала? - Не наскоро, но знаеш,
че дори когато татко е тук, всъщност не е тук.
Откакто мама почина.
Виж... Татко ми остави съобщение. Аз просто...
На мен също. - Наистина? Какво ти каза?
Беше странно. Някак си ме учуди.
Моето беше: "Отиди до сградата." - Същото.
Имаш ли някаква идея какво значи? - Никаква.
Провери ли цялата къща?
Там вътре ли е? - Не.
Провери багажника. - Защо?
Ами ако е натъпкан вътре?
Защо въобще ме караш да го мисля? - Обхващам всички възможности.
Харолд! - Казах, че ще се върна.
Трябва да ми се изстържат краката. - Спри да пищиш, като лунатичка си.
Виж с какво си облечена. Това е полупрозрачна рокля.
Върви! - Връщай се в къщата.
Здравей, Беатрикс. - Още ли живее тук?
Бъди мил. - Тя просто...
Здравей, Хари. - Здравей.
Ронан. - Харолд.
Всъщност сега е Хари, откакто завърших право.
Какво... Сега адвокат ли си? - Обществен защитник всъщност.
Просто се боря с властта. Грижа се за честните хора.
Ами ти? Какво ново? - Влязох в "Принстън".
Какво? - Би, това е страхотно.
Да, снощи получих писмото. Знам, че е след почти три години
и ще съм единствената в първи курс, можеща да си поръча бира,
но никога не е късно да започна, нали? - Поздравления. Малко съм изненадан.
Не съм прочел нищо за това. Няма нищо във Фейсбук.
Можеш ли да провериш и моя Фейсбук? - Не сме приятели там.
Нямам Фейсбук. - Хари, виждал ли си баща ми?
Бил ли е наоколо напоследък? - Да. Не сме говорили,
но той не е точно най-дружелюбният човек. Защо?
Изчезнал е. - Наистина?
Какво? - Нищо, просто...
Видях някакви хора в къщата му снощи. Мислех, че чувам крясъци.
Трудно е през крясъците на майка. - Какви хора? С баща ми?
Да, с него. Защо сме в гаража?
Искахме да се уверим, че татко не е тук.
Проверихте ли багажника? - Господи, няма нищо в него.
Прилича на пътната чанта на татко. - Какво?
Пътна чанта. Ако трябва да излезеш бързо от града.
Наркобарон ли е? Защо му е? - Не.
Помниш ли как винаги пътуваше от работа?
Едва се свърташе наоколо, когато бяхме деца.
Какво е това?
- Не знам.
Какво стана? - Не видя ли това? Сякаш се включи.
Ронан.
Чакайте, луд ли съм или... - Не. Клинтън все още е жив.
Това трябва да е някаква шега, нали?
Мисля, че трябва да се обадим на полицията.
Стига, Би. Полицията? Сериозно?
Публичен защитник съм, имам се много с ченгета.
Татко може да е на път. - Кой? Баща ни?
Който не е напускал къщата от три години?
Ще се върне. - Скоро, надявам се.
Виж, той ти е брат. - По-скоро ти си ми брат.
Да. Не, точно така те чувствам. - Благодаря!
Добре.
Трябва да ми се изстържат краката. - За Бога, задръж!
Какво? - Вземи ме с теб.
Искам да ви помогна, но ето го проблемът:
Говорим за 50-55 годишен човек? Възрастните могат да отсъстват.
Той ни се обади. - Изглеждаше ли в беда?
Не точно, искаше да се приберем. - Имаше ли нещо в къщата,
което да предполага взлом или борба? - Не.
Добре, ето какво.
Нямате никакви основания за съдебно дело.
Явно не се случва нищо незаконно. - Баща ми не би изчезнал така.
Ще сложа описанието му отвън, тогава патрулите ни ще гледат за него.
Точно сега, това е най-доброто, което мога да направя.
Той спомена сграда. Участък 156.
Това е в центъра на града. Празен е от години.
Няма нищо там. - Добре. Благодаря, капитан Стоун.
Оценявам го.
Не мисля, че можеш да паркираш тук. - Мисля, че току-що го сторих.
Защо все още си тук? - За морална подкрепа.
Какво правим тук?
Татко каза да се срещнем до сградата. - Защо си толкова странен? Да влезем.
Аз ще вляза.
Татко! Какво?
Ами ако събудиш някой бездомник или педал?
Не ме е страх от бездомници.
Малко ме е страх от педали.
Не се бой, Беатрикс, ще ти пазя гърба.
Това е мило, Харолд. Благодаря!
Чували ли сте за Драконов бургер?
Това е странно.
"На моя Свят терористи блъснаха самолети в Кулите близнаци
на 23 октомври, 2001. 2000 убити."
"Избягвайте Свят 33, заразата се е разпространила."
"Свят 468 е безопасен, местните са приятелски настроени. Няма оръжия."
"Открит е Свят, на който всички бебета се раждат близнаци."
"Светове 53, 181 и 726 са изчезнали."
"Какво е Свят 1?"
Какво става?
Какво е това, по дяволите? - Не знам.
Ронан.
Мамка му!
Боже мой!
Къде сме?
Какво става? Къде сме?
Какво е това?
Ядрено унищожение ли докарахме? - Не, щяхме да сме мъртви.
Не. Не може целият град да изчезне просто така.
Тогава къде са всички? Къде?
Къде е всичко? Къде са сградите? Виж! Сградите ги няма.
Всичко е изчезнало.
Нашата сграда е добре.
Как е възможно? Нашата сграда...
Точно същата е.
Момчета, това е станало преди много време.
Това е старо. Обрасло е.
Ронан! - Би!
Може ли да ни помогнете? - Не приближавайте!
Може ли да ни кажете къде сме? - Оставете ни на мира! Върви!
Добре ли си? - Да.
Добре съм, просто не мога да дишам. Не дишам много добре.
Не приближавайте! Не! - Хайде, да вървим, става ли?
Хайде!
Да се върнем вътре. Вътре.
Всичко е изчезнало. - Хайде!
Да, влязоха в сградата.
Не ни преследват. Защо?
Може би се страхуват.
Тръгват си. Това е добре, нали?
Усещам, че бягахме доста бързо. Не съм бягал така в последно време.
Защо татко ни изпрати тук?
Не знам.
Може би не трябваше...
да отиваме... Не знам. Може би е грешка.
Не, не може да е грешка.
Той ни изпрати на точния адрес, в точното време. Искаше да дойдем тук.
Къде е "тук"?
Имам теория.
Каква? - Няма да ви хареса теорията ми.
По-добре е, отколкото да нямаме такава.
Не непременно. Ужасната теория може да е по-лошо.
Харолд, кажи ни теорията си. - Добре.
Просто вижте всички тези надписи на различни Светове...
Истории, различни Светове. - И какво за тях? Това са глупости.
Да, така е. Ами ако не са?
Какво, ако всички тези Светове са еднакво истински?
Ако сега сме на Свят, който е друга негова версия?
Всъщност...
това звучи правилно.
Приемам, че това е първото ви пътуване през сградата.
Откъде дойде? - Сградата е много голяма.
Има много, различни входове и изходи.
Аз съм Поли.
Ронан. - Беатрикс.
Харолд. Хари.
Наистина сте любезни. - Добре, каза, че той е прав.
Какво имаше предвид? - Качихте се от този минал Свят.
Този с интернета ви, луксозни телефони и еспресо?
Просто си седи там, където го оставихте.
Този Свят от другата страна изглежда ядрено унищожен до бунище.
Този Свят? - Понякога можете да уцелите такъв.
Причинено е от война на САЩ и СССР през 70-те или 80-те.
Понякога от е Китай, Пакистан.
Веднъж беше по вина на Египет. Беше странен Свят.
Това е, ако приемем, че излезете донякъде от 20-ти век...
Колко Свята има? - Не знам. Никой не знае.
Някои мислят, че всеки възможен Свят съществува.
Така че някъде там има Свят, който е точно като вашия,
просто с един комар по-малко.
Някои мислят, че има Свят,
който е толкова съвършен. Това по същество е Раят.
Да, зубърите, напред. - Кога можем да се приберем?
Тази сграда скача на всеки 36 часа.
Така че имате да убиете 32 часа.
До тогава само можете да чакате.
Но трябва да се върнете за скока.
Ако го пропуснете, може и да нямате друга възможност.
Тогава как ще се приберем? - Това е "Големият Дани".
Какво? - Нищо.
Нещо от телевизията, когато бях дете. - Кое шоу?
"Игра на живота ти." - По кой канал?
Нямахме канали в моя Свят. - Казваш, че си от алтернативен Свят?
Не и от моята гледна точка. Само вие пиете кафе като мелба на вид.
Но какво да правим следващите 32 часа?
Съветът ми, за свят като този, е да млъкнете и да се криете.
И знаете, опитайте се да не умрете.
Прасковка?
Кажи на шефа, че ги открихме.
Мамо!
Добре, да вървим! Ставайте. Хайде, да вървим!
Хайде, вземете тези боклуци. Отведете ги във фабриката ми.
Здравей, шефе. Открихме тези хора в Стария град. Бяха в сградата.
И влязохте вътре? - Тинкер каза.
По дяволите!
Трябваше да е тук и да получи това право.
Какво правехте в сградата, синко? - Просто минавахме оттам.
Съжалявам, приятелят ми тук е ням.
Треска в детството. Не е с всичкия си.
Откъде? - Канзас.
За? - Изток. Север. Не сме сигурни.
Защо се вмъкнахте в сградата?
Изглеждаше безопасно място да се скрием.
От кого? - От хората ви.
Видяхме ги да убиват двама души. - Какво ви казах за това?
Приближиха ни. - Сградата е много опасно място.
Ние я избягваме. - Не го знаехме.
Съжалявам за задържането ви.
Имаме проблеми с някои от хората на север.
Не вих се насочил натам, ако бях на ваше място.
Майк ще ви отведе извън града, ако искате.
Благодаря, капитан Стоун. - Чакайте.
Откъде знаеш, че бях полицай? Никой не знае.
Просто приличате на човек с власт.
Откъде разбра, че името ми е Стоун? - Твърди черти на лицето.
Кои сте вие? Откъде сте? - Дойдоха от сградата.
Казах ти. Помниш ли последния път, когато някой излезе от сградата?
Сега не ми трябват тези глупости. - Беше той.
Който донесе бомбата. Мъжът, който уби две трети от този град.
В това няма смисъл. Бил си тази сграда милион пъти.
Виж ги. Не са оттук. Откъде сте?
От Канзас. - Не ти.
Откъде? - Канзас.
Изток или запад? - Изток?
Кой контролира източен Канзас? Добре, а западен?
Кой беше президент, когато бомбите удариха?
Кой беше първият ударен град? В коя държава сме?
САЩ.
Чутото поддържа позицията ми.
Какво казваш? - Ами ако имат бомба?
Вече щяхме да сме мъртви. - Още не сме използвали нашите.
Нямаме бомба. - Казва немият.
Какво предлагаш? - Остави ги на мен.
Ще разбера всичко.
Казах ви. Опиташ ли да кажеш, че си от алтернативна вселена,
някак си не минава много добре.
Не мога да повярвам на това. - Да, можех...
да съм вкъщи и да гледам телевизия. - Щеше да си вкъщи
и да стържеш краката на майка ти. - Да, точно сега звучи страхотно.
Кой искаш, Тинкер? - Нека да е този и малката.
Не я докосвайте. - Не, големият.
Чакайте. Моля ви, не я отвеждайте. - Майната ви!
Моля ви, вземете мен.
Часовникът тиктака.
Какво... Би!
Махнете си ръцете от нея. - Да вървим!
Къде ни водите? Разкарайте се от мен!
Не! - Би! Разкарайте се!
Не! Недей! Ронан!
Кучка. - Би!
Ронан! - Би!
Добре.
Вие, шибаняци! - Ронан, това няма да помогне с нищо.
Ронан, престани! Няма да помогне с нищо, спри.
Откъде знаеш? - Защото помня как умря мама.
Съжалявам, не трябваше...
Забрави.
Защо ни остави, Ронан?
След като мама умря, ти просто си тръгна.
Трябваше. - Защо?
Защото трябваше да те защитя. - От какво?
От мен. - Какво?
Не знам, дали си забелязала, но всичко около мен пострадва.
Ронан, ти ме остави сама. Трябваше да се грижа сама за нещата.
Да се грижа сама за татко. Нямам нужда от защитата ти.
Нуждаех се от по-големия ми брат. - Не разбираш какво съм...
Искам да знаеш, че когато изляза оттук, ще те нокаутирам.
Добре е да го знам. Благодаря!
Как се казвате? - Наричат ме Тинкер.
Това ли е истинското ви име?
Аз съм Беатрикс. Това е брат ми Ронан.
Удоволствие е да се запознаем. Ела тук и ми стисни ръката.
Беатрикс. Да.
Добра тактика. Опитваш да се сприятелиш с похитителя си,
да ги накараш да те видят като истинско човешко същество.
Получава ли се? - Не.
Какво правиш тук, Тинкер? - Правя неща, поправям ги.
Малко хирургия сега и после. Малко е мръсно за теста ми.
Това, което наистина харесвам, са електрониките,
когато мога да се добера до тях.
За съжаление, намирането на нещо в добра форма е толкова рядко.
Това беше хубаво място, докато не намаля контролът над бомбите.
Пакистан се срина през '99, когато черният пазар беше наводнен.
Бомби с размери на куфари.
После изглеждаше, че е въпрос на време само.
Рано или късно щеше да има атомен облак над Ню Йорк.
Не само Ню Йорк си отиде.
Ние си отидохме. - Господи.
Случи се да не съм в града тогава, но жена ми и дъщеря ми бяха вкъщи,
просто извън зоната на взрива.
Вместо да бъдат убити незабавно,
вероятно са починали в мъки
от топлинното лъчение.
Оттогава научих много повече за ядрените оръжия.
Сглобих тази от три неизправни.
Хората тук ги е страх до смърт от нея. - Това е ядрена бомба?
И мъжът...
който първи донесе ядрено оръжие тук,
този, който уби жена ми и дъщеря ми,
излезе от тази сграда.
Така че въпросът е: Кой е мъжът от сградата?
Не знам. - Кой е мъжът от сградата?
Не знам. - Кой е?
Не знам, кълна се... Не знам.
Кой е мъжът от сградата? - Мили Боже!
Кой е?
- Това е баща ми.
Може ли да ти задам въпрос?
В колко точно други светове си била?
Точно сега не трябва да мислиш за това.
За какво трябва да мисля тогава? - За факта, че...
Че има друг като теб някъде там,
който лежи на плажа, отпивайки "Май Тай".
Съвсем друг ти, който не е на път да получи куршум в главата до час.
Един от проблемите, който имаме в този свят,
е този с куршумите. Има толкова различни видове.
Можеш да имаш кутии и кутии с куршуми
и нито един да не е подходящ за оръжието ти.
Е, аз реших този проблем.
Промених цевта да се преоразмерява.
Сега мога да заредя почти всеки куршум.
И...
За пет секунди...
Разбира се има един голям минус -
мога да заредя само един куршум в даден момент. Въпреки това,
предвид точния проблем, това е правилното решение.
Сега ще ти задам няколко въпроса.
Всеки път, като питам, ще зареждам куршум.
Ако не си отговорила, докато оръжието е готово за стрелба,
Ще стрелям в брат ти. Разбираш ли?
Имаш само пет секунди, ясно? - Да.
Ти си луд.
Сега, откъде сте?
От... различен свят.
Обясни.
Не знам как...
Ако бомбата не беше гръмнала, това нямаше да се случи?
От сградата ли дойдохте? Какво е сградата?
Какво е? - Не знам, кълна се в Бог.
Просто влязохме вътре и тя ни доведе тук. Не!
Ще те убия, кълна се в Бог.
Как работи и се захранва? Кой я контролира?
Кое отговорен, кой я управлява? - Не знам нищо за това.
Не, моля те.
Кой е баща ти и защо донесе бомбата тук?
Защо уби семейството ми? - Спри да сочиш това към брат ми.
Защо? - Добре. Знаеш ли какво?
Ще ти кажа всичко, което искаш да знаеш.
Лъжкиня.
Мамка му!
Мислиш ли, че това, което каза за татко, е вярно?
Кой, по дяволите, е татко?
Господи! - Какво правиш?
Какво? Закъсня.
Господи, той я зареди.
Да тръгваме. - Той я зареди.
Хайде!
Може и да не успеем да излезем оттук. - Да, вярно е.
Което значи, че това може да са ни последните часове.
Да. - Какво искаш да направиш?
С последните няколко часа, които ни остават?
Не знам...
Какво мислиш?
Ще се забъркаш с мен точно сега?
Трябва да тръгваме веднага. - Хайде!
Нека просто... - Веднага!
Къде са отишли? - Не знам, шефе.
Сега ще открием себе си в тази каша.
По дяволите!
Знам какво е сградата. - Някой да му помогне да се изчисти.
Не е необходимо. Ще взривя сградата и всичко в радиус от осем километра.
Няма да го направиш. - Всъщност ще го направя след 29 мин.
Ще я изключиш. - Не.
Ще взема бомбата и ще я насоча към сградата.
Останалите, ако искате да живеете, ви предлагам да тръгнете по друг път.
И друго нещо. Шефе, трябва да взема камиона.
Мамка му!
Бензина ли ни свърши? Наистина?
Не видях бензиностанция по пътя. - Хайде, можем да вървим оттук.
Кажи го на отрядите с убийци. - Хайде, трябва да се завлечем.
Сградата не чака.
Тичай с тях, вътре, върви!
Пипнах те.
Пет, четири, три,
две, едно.
Какво стана? Защо не скочихме? - Ще скочим всеки момент.
Всеки момент? Каза 36 часа.
Горе-долу, да. - Горе-долу?
Хайде!
Побързай, моля те! - Би, съжалявам.
За какво? - За всичко.
Хайде!
Добре. Светлини.
Направи го!
Хайде!
Добре ли си? - Да, а ти?
Да. - Харолд, добре ли си?
Вкъщи ли сме? - Вкъщи?
Мислехте, че си отивате вкъщи? - Къде другаде може да сме?
Мислех, че сте разбрали. Няма връщане.
Бъдещето ли е това? - Не, не е.
Сградата не пътува във времето. Все още е същият ден и време.
Дори не трябва да си сверявате часовниците. Просто е различен свят.
Да, не е кой знае какво. Само един напълно различен Свят.
Значи сме залостени тук. - Не е зле. Технологията е прилична.
По-напред са от нас с 20 год. - Трябва да потърсим татко.
Как? - Не знам, просто го мисля.
Може да го издирим онлайн. Сигурна съм, че имат интернет тук.
Да идем до къщата. - Откъде да знаем, че живее там?
Трябва да започнем отнякъде. - Нека се разделим, става ли?
Дали става? Не знам. Да не сте на пет? - Да. Мога да тръгна с теб, Беатрикс.
Да. Виж, ще ти запиша телефона. Какъв ти е номерът?
Сигурна съм, че нямаш тарифен план за тази вселена.
Ето какво: Батерии, пари, боеприпаси се променят от свят в свят.
От значение е само да се върнете тук преди това да стане нула.
Така че не закъснявайте,
освен ако не искате да останете за постоянно.
Мога да го изтърпя.
Още веднъж как се казваха? - Шегуваш ли се?
Това е Беатрикс, а този глупак там е Харолд.
И Беатрикс ти е гадже, нали? - Не, сестра ми е.
Добре, а ти как се казваше?
Ронан. В какво си си ударила главата?
Да, гладен съм.
Здравейте! Кое е добро? Какво имате?
Кромби. - Добре какво е кромби?
Кромби е кромби. Само това имаме. - Добре, две кромбита тогава.
Каквото и да са.
Виж това нещо.
Този свят е много по-добър от нашия. Искам го.
Харолд!
Здравейте, добре дошли!
Осъзнаваш ли колко откачено е това?
Ще го купя, ще го отнеса у дома и ще го продам на Епъл?
Ще съм милиардер на мига. - Можеш ли да го направиш?
Да, защо не? - Просто изглежда като измама.
Кажи го на яхтата ми.
Хари, Харолд! - Господине!
Струва 699. - Вземам го.
Това е една възможност и ще се възползвам от нея.
Няма нищо нередно в това.
Ако си изиграеш правилно картите, можем да си разделим печалбата.
Какво трябва да направя с това? - Прекарай я през четеца.
Пич, само био.
Какво? - Защо търсим баща ти?
С баща ми не сме били в най-добри отношения,
но не би се крил просто така от мен.
Никога не знаеш какви всъщност са хората.
Защо не сте се виждали?
След като мама почина, пътищата ни се разделиха.
Различен съм от семейството ми. Всички те са умни, а аз просто...
Майка ми беше професор, баща ми е инженер.
Би ще отиде в Принстън.
А аз съм човек на боксовата круша.
Добре е, че черепът ми е дебел все пак.
Мисля, че се правиш на по-глупав, отколкото си.
Добре, ето. Две кромбита. - Какво е това?
Добре. - Трябва да платите точно тук.
Какво? - Поставете ръката си върху скенера.
Какво ще ми направи на ръката? - Ще вземе пари от сметката ви.
Наистина? - Благодарим за помощта.
Всъщност трябва да тръгваме. Хайде!
Господи! Този човек изглежда точно като теб.
Господи, като мен е. Това съм аз. - Толкова е странно.
Точно. Има моето лице, същото е. Виж.
Не сме оттук. - Казва се,
че живеете на пет пресечки оттук. - Така е. Знам, просто...
Просто не сме точно оттук. - Пич, пазарувал си тук и преди.
Знам. - Какъв ми е адресът?
Не сте в системата. Всички са в нея.
Стига! - Бавиш се, не е като да нямам работа.
Искаш ли да дойдеш и да платиш за храната ми? Какво значи това?
Няма Ронан Карвър тук. Или си мъртъв, или не си съществувал.
Да, но съм гладен.
В някои Светове в този момент викат ченгетата. Да намерим баща ти.
Нещо против? Аз съм доктор. Две от неговите кромбита.
Здравейте, добре дошли!
Бих искал да закупя електрониките ви. - Кои?
Всичките.
Шегувате ли се? 60'000 за електроника?
Защо ще купувам всички тези глупости? Това е кражба на самоличност.
Това е. Тук живея. - През цялото време сме вървели насам?
Нямам време за това. Трябва да изляза и да намеря татко
или поне да разбера как да го намеря. - Хайде! Точно тук сме.
Трябва да имам лаптоп там. Можеш да го потърсиш онлайн.
Какво ще стане, ако отидем и отвориш вратата?
Ще е малко странно, но трябва да се опита, нали?
Не знам за това.
Може би не съм вкъщи.
Предполагам, че сега си.
Ехо?
Няма начин.
Виж това място.
Мразя другия Харолд. - Какво? Защо?
Изглежда, че е много по-внушителен от мен.
Стига, страхотен си.
Той е пътувал. - Обзалагам се,
че не бил в ядрено-поразен алтернативен свят.
Да, но има хубав апартамент. - Да, но мястото на майка ти...
Добре, казвам, каквото казваш.
Да. - Я гледай!
Харолд, каква ти е паролата?
Ще проверя за татко в Гугъл или Шмугъл, или каквото е тук.
Откъде да знам каква е паролата? - Защото той е ти.
Не, това е друго мое аз. Ами ако е фен на някой голям филм,
за който дори не сме чували? - Ами ако той е точно същият?
Не. Няма да проработи. - Хари, моля те.
Нямаше да те моля, ако не беше важно.
Беатрикс928 е. Какво?
Паролата ми.
Беатрикс928.
Защо 928?
Това е рожденият ти ден.
Правилно. Разбира се.
Не. - Да.
Господи! Същите сме.
Усещам, че трябва да обясня, че това обикновено не свършва добре.
Защо не? - Това е като: "Чук-чук! Какво става?
Аз съм несъществуващият ти син. Мога да обясня.
Аз съм от напълно различна, паралелна, алтернативна вселена."
Не вярвам ключът ти да пасне на ключалката.
Предавам се.
Ехо?
Предполагам, че няма никой вкъщи.
Какво ще стане като намериш баща си?
Ще му дам това нещо, което той остави за мен.
Какво нещо?
Откъде го взе? - Знаеш ли какво е?
Не знам, но знам откъде е дошло.
Дошло е от Вътрешния свят.
Не го вярвам. - Аз съм задник.
Какво? - Аз съм жалък, корпоративен адвокат.
Сигурна съм, че си повече от това. Това ти аз е добър човек, нали?
Да, просто не мога да повярвам, че бих бил способен на подобно нещо.
Не е чудно, че мога да си позволя това място.
Мили Боже! - Какво?
Открих баща ми. Починал е преди три месеца.
Това е версията му в този свят. - Да, знам, но все още...
Как е починал? - Убит е по време на работа.
Чакай, това не е ли... - Това е сградата.
Какво, по дяволите? - Откъде мислиш, че дошла сградата?
Нямах време да мисля за това. - Никой не знае откъде идва сградата,
но тя е винаги същата. Във всяка една вселена,
навсякъде, във всеки Свят е същата,
но не се е появила просто от нищото. Някой някъде е направил това нещо.
Никой не знае защо, но какъвто и луд свят да е,
какъвто и ад да е това място, хората го наричат Вътрешния свят.
Ако имат технологията да пробият дупка през всяка паралелна вселена,
смятай какъв откачен Свят трябва да е.
Трябва да са 1000 години пред нас в технологиите.
И никой не е бил там досега,
но понякога някой се натъква на парче технология.
Като скрап от масата за пораснали.
Нещо, което е толкова лудо, чудесно и изискано,
трябва да е от Вътрешния свят.
Как го е взел баща ти?
Предполагам, че това е "Биг Дани". - Какво?
Ти... Нещото...
Ти...
Чудесно е, ако искаш да работиш тук,
но се обадиха от банката. Може ли да разрешиш плащането?
Мислят, че е кражба на самоличност. - Кражба на самоличност?
Казах: "Какво? Пичът е точно тук."
Доволен ли си? - Чудесно, да.
Без повече прекъсвания.
"Алекс Карвър, съпругата му е умряла преди три години,
спасен от дъщеря си Беатрикс."
Какво? - Влязла съм в колеж в този свят.
По дяволите! - Това е хубаво, нали?
Странно е. - Какво? Не се споменава Ронан.
Това не е моята стая.
Тоест моята е... Не, разбирам.
Знаеш ли как се нарича това? Дежа вю в паралелната вселена.
Мислил ли си, че всичките ти неща ще са тук?
Всичко е познато и в същото време непознато?
Добре ли звучи? - Да.
Да. Изглеждам ли позната?
Какво имаш предвид?
Усещаш ли, че сме се срещали и преди? - Защо?
Други Ронан в други вселени.
продължаваме да се срещаме в свят след свят
и винаги свършваме
точно тук в леглото ти. Точно по този начин.
Ти, лъжкиньо.
Човече, напълно се хвана. - За секунда.
Тотално откачи. Както и да е.
Дори не съществуваш в тази вселена.
Какво? - Нищо.
Хайде, кажи ми.
Предполагам, че се надявах...
Не прекарах най-добрите си моменти, израствайки в тази къща.
Имах много битки и винаги разстройвах майка ми.
Винаги казваше: "Трябва да се научиш да се контролираш.
Трябва."
Имах лош характер. - Имал си.
Какво стана? - Убих я.
Карахме към къщи този път и този камион ни удари странично
и ни изблъска от пътя. Помислихме, че ще умрем.
Излязох от колата и този човек заекваше. Очевидно беше пиян.
Мънкаше и следващото, което знам, е, че го хванах
и го измъкнах през прозореца.
Майка ми скочи от колата. Викаше ми,
защото не искаше да го убия.
Предполагам, че начинът, по който беше спряна колата ни,
отклоняваше трафика и не можеха да я видят.
Чух този шум и се обърнах...
Толкова съжалявам.
Беше по моя вина.
Както си представяш, не бях много популярен след това.
Баща ми блуждаеше. Беатрикс се отказа от колежа, за да го гледа,
а аз просто се раздвоих.
Надявах се, че в този свят нещата ще са малко по-добри.
Но няма друг като теб в този свят.
Щастливец е.
Ще трябва да свикнеш с дежа вю-то.
Някои светове ще са наистина различни,
а после някои ще са неестествено същите.
Колко същите?
Какво каза за дежа вю-то?
Ронан, излез.
Трябва да излезем. - Карвър, излез!
Трябва да излезем веднага. - Карвър!
Какво беше това? - Не знам, намерих го преди 10 свята,
но това беше последният заряд.
Кои бяха тези типове? - Не знам точно. Странници.
Да си нямаш работа с тях.
Но ако преследват баща ти, той е в беда.
Знаеш ли как се кара това? - Не знаеш как се кара кола?
Не вярвам на това. Скрих доказателства.
Какви доказателства? - Срещу корпорацията.
Тази, която уби стотици хора. Между другото, това са имейлите му.
Ужасно е, но не знам какво да правим. - Да, но трябва да се направи нещо.
Ами ако изпратим имейл до "Ню Йорк Таймс"?
Но тогава какво? Наистина ли искаш да съсипеш живота другото ти аз?
Да.
Какво е това?
Какво стана?
Трябва да се махаме оттук. Да намерим Ронан и как й беше името.
Един момент. - Какво?
Ще се срещнем долу след минута, става ли?
Добре, но побързай.
Скъпи, изплаши ме. Мислех, че все още си на работа.
Господи!
Случи ми се най-откаченото нещо на път за тук.
Качвах се по стълбите и се блъснах в това момиче. Беше точно като мен.
Хари?
Добре!
Добре, всичко е наред. Беше недоразумение. Бях хакнат.
Някой се е представил за мен. Г-не, махнете микрофона от лицето ми.
Много си агресивен. Махни микрофона от лицето ми!
Тук има повече от достатъчно енергия, за да ни убие повече от 1000 пъти.
Предлагам да си вървиш. - Опита се да ме застреляш.
Ако исках, щеше да си застрелян.
Мислех, че взриви бомба. - Това беше идеята.
Трябваше да чакам вътре за всеки случай.
Какво правиш? - Звъня на звънеца.
Какво? - Някой е направил сградата, нали?
Не се е направила сама. - Някой, да. Някъде.
Не някъде. Тук. И все още са тук. - Не, глупости.
Мислиш, че това е призрачен кораб?
Ако беше направил това нещо, щеше ли да го оставиш?
Кой го кара да скача?
Мен ли питаш? Някой си е вкъщи. - Бяхме там.
Били сте на седмия етаж? Има много повече етажи.
Не ми ли вярваш? Излез отвън и брой.
Няма начин да се качиш след седмия. Целият осми е бетониран.
Има начин, винаги има.
Просто не знаем къде е вратата.
Какво правиш? - По дяволите, той я хакна.
Малък удар за системата. Достатъчен да й привлечем вниманието.
Мисля, че имаме достатъчно време.
Мога да разбера как да контролирам сградата оттук.
Би, успокой се.
Докоснеш ли пак екрана, ще те застрелям.
Този задник се опита да ни убие. - Приемаш го доста лично.
Беатрикс, просто го остави да довърши.
Какво - Да, сериозно. Какво?
Искам отговори.
Не искате ли да узнаете какво е това място?
Защо татко ни изпрати тук? Ако имаме някакъв шанс да го открием,
хората горе ще имат да обясняват.
Да оставим този лунатик да бъде единственият ни транспорт към дома?
От теб зависи, Би.
Добре. - Може ли да си получа оръжието?
Хайде!
Татко?
Ти. Търся те от доста време.
Не мен искаш. - Не, точно теб искам.
Машината, която направи, никой не е прониквал в сградата преди.
Как успя да създадеш такава машина?
Искам да знам защо уби семейството ми. - Нямам никакви отговори за теб.
Искаш ли да знаеш защо светът ти беше изгорен?
Трябва да се качиш горе. Това е единственият начин.
Можеш да разрушиш това място или да си получиш отговорите,
но не може и двете.
Чакат те.
Здравейте, господин Карвър.
Здравей, скъпа. - Татко.
Ронан, радвам се да те видя. Мина известно време.
Това ли ще кажеш точно сега? Татко, какво става, по дяволите?
Прекарах живота си, опитвайки се да ви предпазя от това.
От какво да ни предпазиш? - От сградата.
Татко, няма никакъв смисъл. За какво говориш?
Знаеш ли, че те търсихме? Бил си горе през цялото време?
Не пътувах. - Откога?
От дълго време.
Отпреди да се родите. Светът, в който се израснали,
този, който мислите за свой дом, не съм роден там.
Какво? - Когато решихме да спрем да пътуваме,
търсехме познато място.
Безопасно място. Чакай, кои са "ние"?
Майка ви и аз искахме да ви защитим.
Това беше най-важното.
Значи и мама не е оттук?
У вас ли е все още устройството, което ви оставих?
Да, разбира се.
Пазете го, ще ви потрябва. - За какво?
Трябва да намерите майка ви.
Мама е мъртва. - Не.
Татко, не го казвай. - Мъртва е, видях я.
Не всички от нея. Само тя знае как да стигне до Вътрешния свят.
Намерете я, занесете й устройството. - Защо?
Сградата пътува от доста време.
Каквато и да е била първоначалната й цел,
които и да са я построили, ги няма отдавна.
Тогава кой я управлява сега? - Никой.
Няма никой горе. Изоставена е.
Ето защо тази машина може да е отговорът за спасението ни.
Можете да го направите. Тази машина ще ви помогне да откриете майка ви.
Търсете Вътрешния свят. Скъпа, може ли да ми дадеш това?
Не го слушайте, той лъже.
Кой си ти? - Аз съм баща ти, Беатрикс.
Татко. - Татко, не. Къде отиваш?
Искам да можех да тръгна с вас, но имам да водя моя собствена война.
Ще се видим отново. - Татко.
Татко!
Това беше странно семейно събиране.
Ще скачаме ли вече?
Добре, какво ще правим? - Ще се научим да го управляваме.
Просто не го докосвай. - Трябва да натиснем нещо.
Не знаем какво гледаме. - Възможности.
Мисля, че това представляват тези линии.
Да, всъщност може да е точно така. - Ще го направим ли?
За мама.
Започва се.
Какво е това? Слънцето ли е или...
Да погледнем ли?
По дяволите!
Добре, Три, ти си.
Превод и субтитри: parler
УНАКС ТИЙМ - UNACS TEAM