<<< УНАКС ТИЙМ < 2016 > UNACS TEAM >>>
Превод и субтитри: Владислав Владев а.к.а. E-Tle™
Помогнете ми!
П Е Т А Т А В Ъ Л Н А
Чува ли ме някой?
Ранен съм.
Има ли някой? Моля ви!
Кървя.
Помогнете ми!
Пусни оръжието! - Първо ти.
Пусни го!
Ето, сега е твой ред.
Да ти видя и другата ръка.
Направя ли го, вътрешностите ще ми се покажат.
Искам да видя и другата ти ръка!
Какво има в нея? - Нищо.
Остави оръжието. - Какво има в нея?
Липсва ми старата Каси.
Здравей.
Напълно обикновена гимназистка.
Как си, Каси? - Здравейте. Наздраве!
Чудно какво ли би помислила за мен сега?
Каси - убийцата.
Тук ни е мястото. - На кого?
Защо привлекателните са толкова неблагонадеждни?
Какво очакваш да му кажа? Не ме познава, нито аз него.
Ти си момиче, а той момче.
По дяволите. - Върви при него.
Добре, Лиз... - Какво?
Ще ми липсваш. Прибирай се.
Добре. - Обичам те.
Обичам те. - Пиши ми, когато се прибереш.
Здравей. - Здрасти.
Хубав калъф за телефон. - Имаш нещо против розовото ли?
Не, харесва ми. - Шегувам се.
Всъщност този е на сестра ми, която по погрешка взе моя.
Моят е много по-хубав. Със Спайдърмен.
Моят е на точки.
Това е сестра ми. Здравей.
Да, в мен е. Не, не съм...
"Хубав калъф за телефон"? Просто супер.
Изпей ми песен.
Песен ли искаш? Добре, затвори очи.
Тогава още не знаех, но това беше последният ми обикновен ден.
Когато си в гимназията, почти всичко ти се струва, че е краят на света.
Ще повярваш ли какво се случи?
Вечерен час, последни изпити, футболни тренировки...
Съливан, какви ги вършиш? Защо не й кажеш накъде ще риташ?
Ела да видиш нещо. Откачено е.
Нищо не виждам. - Господи!
Достатъчно, напусни игрището. - Става нещо странно, господине.
Напусни игрището! Чао!
Оказа се, че това, което за нас беше краят на света, съвсем не беше.
Какво? Да не е умрял някой известен?
Изглежда е метално и с огромни размери.
Медиите по целия свят тръбят паника и спекулации,
докато тези изображения се множат.
Президентът упълномощи НАСА да осъществи контакт с обекта,
който обикаля Земята и в момента е над САЩ, движейки се над Охайо.
Боже мой, точно над нас е. - Искам да го видя!
Сам, почакай! - Почакай!
Погледни натам, скъпа.
Какво е това? - Нямам представа.
През първите десет дни не получихме съобщение от нашествениците.
Съвсем скоро се сдобиха с име.
Нарекохме ги "Другите".
Уилсън също ли се изнасят? - Не се чувстват в безопасност.
Това ли ще сме днес?
Познай кой стои зад мен. - Добре тогава.
Погледнете уравнението на дъската.
Ще му кажа, че си му навита като за края на света.
Кой ще каже производното на Х? Някой знае ли?
Да не си посмяла. - Някой?
Какво стана? - Сигурно е срив в мрежата.
Какво се случва? - Елате насам!
Какво става?
Господи, какво се случва?
Другите ни удариха с ЕМП, който ни остави без електричество.
Без повече двигатели, електричество и течаща вода.
Край на всичко, което сме приемали за даденост.
Това беше последният път, когато видях Бен Периш.
Навярно не е сред живите, също като останалите в салона.
Ето, Сам. Подай ми другата бутилка.
Това беше първата вълна.
По онова време си мислехме, че това ще е краят.
Тогава ни удари втора вълна.
Да вървим, Сам. - Земетресение!
Каси! - Пази се!
Каси? - Не спирай!
Бързо! - Каси!
Всичко ще бъде наред, обещавам.
Стой приведен, чу ли?
Какъв е този шум?
Бягай, Сам!
Качвай се! - Каси?
Хайде!
Каси?
Каси! - Добре съм, катери се!
Ела тук! - Каси?
Ела при мен.
Каси!
В Охайо нямаше защо толкова да се притесняваме,
но тези близо до брега... Само мога да си представя какво е.
Всеки крайбрежен град и остров... Бяха заличени от лицето на Земята.
По света има повече от 300 милиарда птици.
Това прави по 75 птици на човек.
Майка ми казваше, че птичият грип е един от най-опасните на света.
По време на третата вълна Другите го модифицираха.
Превърнаха го в неизлечим. А птиците го разнесоха по света.
Здравей, Лиз. Майка ти каза, че ще бъдеш тук.
Каси? Каси! - Мамо?
Под карантина е. - Не съм я докосвала.
Не, нямаш място тук. - Мамо, съжалявам...
Прибери се и се грижи за Сам. Чуваш ли?
Но аз искам да ти помогна. - Знам.
Ще я изведете ли оттук? - Мамо...
Всичко е наред, тръгвай. - Последвайте ме, млада госпожице.
Някои от нас бяха имунизирани срещу вируса.
Малцина от заразените някак си оцеляха.
Но повечето нямаха този късмет.
Здравей.
Не може да бъдеш с тези чехли.
Защо просто не приключат с нас? Какво искат?
Въпросът е от какво се нуждаят.
Подхождат доста внимателно, не увреждат, ако не е наложително.
Какво да увреждат?
Земята. Смятам, че заради нея са дошли.
Нужна им е.
Но не и ние. - Да.
Готов ли си да се поразходим? - Да.
Да вървим тогава.
Колко има до бежанския лагер? - Няколко километра.
Ще стигнем там до привечер.
Това ли е, тате? - Да, синко.
Добре сте дошли. - Благодаря.
Казвам се Хъчфилд.
Нека ви разведа наоколо.
Тоалетните са наляво, а фермата е натам.
Имате прясна вода? - Не е никак зле, нали?
Колко хора са подслонени тук? - Нека помисля, около 305.
Вечерят тук? - Кога последно сте имали топло ядене?
Тате... - Това е Колт.
Натискаш копчето, за да смениш пълнителя.
Сега вече е зареден.
Предпазителят е свален и така е вдигнат.
Чуй ме, ще го носиш винаги с теб и няма да казваш на никой.
Ще го използваш, ако е абсолютно наложително.
Нали тук бяхме в безопасност?
Вече няма нищо безопасно.
Какво е това?
Сам, ела при мен.
Какво е това? - Не знам.
Да вървим.
Какво става?
Виждаш ли татко? - Тате!
Здравей, татко! Какво става? - Всички да се успокоят.
Не мислех, че съществуват.
Дами и господа, аз съм полковник Вош от армията на САЩ.
С хората ми идваме от база "Райт-Патерсън".
Дошли сме да ви помогнем. - Крайно време беше!
Да ви изведем от това място.
Пригответе се да тръгваме. Не се отделяй от сестра си, Сам.
Да вървим.
Възрастните да се насочат към столовата за инструктаж.
Деца, насочете се към автобусите, за да бъдете транспортирани.
Възрастните да се насочат към столовата за инструктаж.
Дали случайно имат електричество?
Не знам, още имаш ли телефон? - Да.
Зарядно имаш ли? - Разбира се.
Сър, нарежданията са само децата да се качат.
Може и такива да са, но няма да се разделя с децата си.
Разбирам, сър. - Свободно, редник.
Остави на мен. - Слушам, сър.
Свободен сте да ги държите заедно с вас на това място,
но бяха ли мои деца, да съм ги качил. - Защо?
Вярваме, че ви грози неминуема заплаха.
Ще ви отведем на безопасно място, но само с този транспорт разполагаме.
Ето защо ще превозим нуждаещите се. Първо децата, после се връщаме за вас.
Колко безопасно е в базата ви? - Възможно най-безопасно.
И автобусите ще се върнат? - Не, татко.
Оставяме децата и се връщаме за вас.
Както казах, сами решавате.
Това, че униформен ни дава заповеди, не значи, че трябва да го слушаме.
Добре, качвайте се. Ще бъда зад вас. - Не бива да се делим.
Довечера ще вечеряме заедно в базата. Каси, става дума за армията.
Нашата армия, всичко ще е наред. - Не ни изоставяй.
Обичам те. Грижи се за брат си. Ела тук, сине.
Да слушаш сестра си, нали? Сега тя ще се грижи за теб.
Качвайте се. Ще бъда при вас, докато се усетите.
Да седнем отзад.
Добре.
Дай да ти взема чантата. - Мечето? Забравих го!
Забравих го, Каси! - Какво?
Какво толкова има? - Не мога да тръгна без него.
Моля те. - Добре, ще ти го донеса.
Остани тук, веднага се връщам. - Обещаваш ли?
Да, веднага се връщам. Обещавам.
Насочете се към столовата, моля!
Добре, добре...
Господи, Сам!
Почакайте!
Спрете! Сам?
Каси? Спрете! - Сам, не! Почакайте!
Каси? - Спрете!
Каси! - Сам?
Не... Каси...
Не.
По дяволите!
Моля за вашето внимание. Запазете тишина.
Вярваме, че четвъртата вълна е започнала.
Другите слизат от кораба си. Движат се сред нас.
Способни са да обсебят човек и да го контролират.
Тоест изглеждат като нас? - Правилно.
Къде се намират? - Навсякъде около нас.
Наясно сме, че имат единици в горите, чиято цел са оцелелите сред нас.
Разполагаме с информация, че някои може да са в лагера ви.
Казвате, че сред нас има Други? - Моля ви, има доста неизвестни.
При децата може да ги откриваме, но при вас е далеч по-трудно.
Какво ще стане с децата ни? - Да! Отговорете ни!
Всички искате да сте със семействата си.
За жалост ще трябва да ви отведем до лагер, където да бъдете проверени.
Няма как да направим разлика между нас и Другите без обстойна проверка.
Колкото по-бързо стане това, ще сте заедно с децата си.
Пълни глупости! Не съм Друг, ясно? Никъде няма да ходя!
Никой не казва, че сте... Просто положението е такова.
Просто се успокойте. Моля ви, запазете спокойствие.
Махам се оттук! Дръпнете се! - Спрете, господине.
На място! - Пуснете оръжието си!
Махнете се от пътя ми! - Оставете оръжието.
Пуснете ни! - Всички да се успокоят!
Спрете! - Пуснете оръжията!
Искам да видя детето си! - Свалете оръжието!
Пуснете ме!
Не стреляйте!
Прекратете стрелбата!
Тате?
Съжалявам.
Господи!
Екипите за сигурност да подсигурят зони 3 и 4.
Изчакайте в червения кръг, докато чуете номера си.
295! 2-9-5!
Аз съм!
Как се казваш? - Бен Периш.
Нарекоха ме Зомби и ме поставиха под карантина.
Роднини сред живите? - Не, нямам.
Сестра ми умря при земетресенията, докато родителите ми от вируса.
Но теб не е убил, нали? Не съвсем.
Оттам ли е произлязъл прякорът ти?
Извадил си късмет.
Да, голям съм късметлия.
На сестра ти ли е? - Да.
Късметлия си. Ще отмъстиш за нея.
Това нещо издава сигнал, който може да проследим.
Децата сте най-важното нещо в момента.
Необходими сте ни, за да надвием Другите.
Това не ти е летен лагер, Зомби. Сега вече си войник.
Не искаме да те изгубим. Изправи се.
Обърни се.
Поеми дълбоко дъх.
Добре ли си?
Как се очаква да се бия с Другите, когато дори не знаем кои са?
Напротив, знаем. Искаш ли да видиш такъв?
Не се бой, няма да ни вижда.
Знам, невъзможно е да се разпознае.
Погледни през това нещо. Хайде.
Ето така изглеждат в действителност.
Другите обсебват хората, като паразити са.
Поемат контрол над телата и умовете ни.
Лекарства, радиация, операция...
Нищо не помага. Умират, когато убием приемника им.
Детето вече е мъртво. Трябва само да убиеш нещото.
Нещото е виновно за смъртта на сестра ти.
Натисни бутона.
Погледни го отново.
Виж го!
Ако ще бъдеш в моя отряд, трябва да знам, че ще сториш всичко...
Добре дошъл в битката.
Ето как се справяш с даден вид.
Първо отстраняваш лесните. Тези, които са слаби.
Убиваш ги възможно най-ефективно.
Това бяха първите три вълни.
Дори и да бомбардираш къщата, остават няколко хлебарки.
Сега ние сме тези хлебарки.
А Другите са тези, които ни избиват един по един.
А това че Другите изглеждат като нас, не може да се доверим на никого.
До база "Райт-Патерсън" има 130 км.
Идвам за теб, Сам. Обещавам.
Как да отървеш света от хората? - Помогнете ми!
Първо премахваш човечността от хората.
База "Райт-Патерсън" 75 км.
По дяволите...
По дяволите.
По дяволите!
Сам...
Съжалявам, Сам.
Когато бях дете, говорех като такова.
Мислех и разсъждавах като дете.
Когато станах възрастен, загърбих детинските работи.
Тези думи не са имали по-силно значение от сега.
Наблюдавайки ви, надеждата и бъдещето ни,
най-умните и талантливи, олицетворявайки за какво се борим.
Разузнаването ни потвърждава, че Другите се готвят за последен щурм.
Каква точно ще бъде петата вълна, никой от нас не знае.
Успеят ли, не ще има повече вълни.
Не ще има повече конфликти.
Човечеството, каквото го познаваме, ще изчезне от лицето на Земята.
Ще ви споделя какво мисля аз.
Това е нашият свят. Нашият дом.
Няма да ни надвият. Няма да го имат.
За времето, което ни е останало,
ще се научите да говорите, мислите и се биете като войниците, които сте.
Нека загубата на близките да ви мотивира и вдъхне кураж.
Нека надеждата ви отведе до победата.
Ще се справите ли?
Ще се справите ли, войници? - Да, сър!
Зомби! - Не, това е капан!
Не ви чувам! - Да, сър!
Добре.
Къде е оръжието ми? Къде е?
Знам, че си будна.
Каси? - Откъде знаеш името ми?
От шофьорската ти книжка. Аз съм Евън. Евън Уокър.
Къде се намирам? - Намерих те да кървиш на пътя.
Доведох те в дома си. - Къде е оръжието ми?
Когато си ме намерил, оръжието беше в мен. Къде е?
Не съм видял оръжие до теб.
Какво си направила? Кракът ти, Каси! - Не ме докосвай! Недей!
Господи!
Боже!
Сложи го тук.
Ще заболи. - Просто го направи.
Господи!
Боже!
От колко време съм тук? - Близо седмица.
На колко път е "Райт-Патерсън"?
Военната база? Около 95 км. Защо питаш?
Исусе!
Всичко е наред. Тук си в безопасност.
Не, вече никъде не е безопасно.
Защо те интересува военната база?
Заради брат ми. Военните го отведоха там, затова...
Ще си го върна.
Какво? - Храни се.
Трябва да си възвърнеш силите.
Защо си ме довел в дома си? Какво искаш от мен?
Семейството ми... Не успях да им помогна.
Обаче теб бих могъл да спася.
Ставащото ме кара да се чувствам повече човек.
И имаш нужда от помощ? Да се чувстваш човек?
А ти нямаш ли?
Може би.
Мамиш. - Така ли?
Казах ти да не я казваш. Чу ли ме, Омпа?
Чувствам се късметлия. - За първи път ми е.
Дочух, че новия са го изритали от бившия му отряд.
За какво? - Лошо поведение.
Какво мислиш, шефе? - Поне така казват.
Как се казва? - Рингър.
И той всъщност е жена.
Леглата са ето там.
Ти ли си Зомби? - Да.
Бях водач на бившия си отряд. - Не се и съмнявам.
Защо тогава ме пращат тук?
Какво значение има?
Дочух, че отрядът ти се бои, че заради теб няма да преживее петата вълна.
Сега това е и твоят отряд.
Продължите ли да ми зяпате задника, ще ви изтръгна гръкляните!
Да бъдем откровени. Няма да приемам заповеди от теб.
Няма да умра с вас, гении. - Хубаво е да го знам.
Докосне ли ме някой, мъртъв е.
Ясна ли съм?
Нещо друго? - Обичам да играя шах.
Ти играеш ли? - Не.
Но играе ли ти се гол покер... - По дяволите!
Не приемам и половото унижение.
Готина е.
Тихо!
Оръжието ми е било у теб. Защо ме излъга?
Опасявах се, че ще ме застреляш.
Приемах те за Друга. - Да, аз също теб...
Ти беше ли там? - Да.
Другите са навсякъде. Ползват дрони, за да ловят оцелелите.
Приличаше досущ на човек.
По дяволите, трябва да си върна Сам. - Каси...
Сборни пунктове като "Райт-Патерсън"...
Това са техни цели.
Казваш, че Сам може да е мъртъв?
Съжалявам, Каси.
Бъркаш, Евън. Жив е.
Жив е и аз ще си го върна.
Каси?
Ще дойда с теб.
Сама няма да стигнеш далеч.
Върви по дяволите, Евън. Не си ми нужен.
Никой не ми е нужен. - Само ще те следвам.
Не може да ме спреш! Как ще го сториш?
Не знам. Може би ще те гръмна! - Като онзи човек с кръста ли?
Чел си дневника ми?
Не мислех, че ще се ядосаш. - Не ме докосвай!
Съжалявам. Ще те отведа дотам.
Не обещавам какво ще откриеш, но ще те заведа до базата.
Тръгваме призори.
Ще бъдат мъртви преди да направят и крачка.
Особено с теб като командващ. - Не знаеш нищо за мен.
Нека позная.
Бил си отличник имал си приятели, може би си играл и футбол.
Може би дори капитан.
Животът е бил лесен. Но изведнъж е станало обратното.
Свършило с игричките и нуждата да се усмихваш.
Не си готов за края на света.
А ти си? - Знам как да оцелея.
Справях се добре и сама, докато не ме натикаха в един автобус.
Спасяват ни. - Глупости, вербуват ни за битката си.
Браво. Да опитаме отново?
Ако те поваля, ще ни научиш как да стреляме. Съгласна?
Не успееш ли? - Ще спра да те моля.
Дадено.
Огърлицата... Приятелка или сестра? - Сестра.
Твърде си сантиментален.
Ще ме научиш ли на хватката, с която ми взе оръжието от ръцете?
Като така да се озова без оръжие? - Не, искам да бъда подготвена.
Всичко е наред, Каси. Не е нужно да си войник през цялото време.
Не говори така. Не съм такава, ясно?
Обещах на Сам, че ще бъда до него.
Обещах му го.
Добре. Дай ми оръжието си.
Изправи се.
Насочи го към гърдите ми.
С лявата хващаш спусъка, а с дясната изблъскваш ръката ми.
Схвана ли? - Да.
Няма да ме нараниш. Направи го по-грубо.
Добре, а сега вместо изблъскването, ме издърпай към себе си.
Добре ли беше? - Да, браво.
Благодаря ти.
Ще ми върнеш ли...
Не се страхувайте от оръжието си.
Мислете за него като част от вас.
Не оръжието стреля, а вие.
Опитайте отново.
Все пак не беше пълна скръб.
Зомби, полковникът те очаква.
Възможно е. Добра цел е. Сега се връщам.
Повсеместни атаки над последния ни метрополитен.
Мащабна инвазия. Това е. Петата вълна.
Започнала ли е? - Да.
Ела, искам да ти покажа нещо.
В шлема сме поставили същата технология от лазарета.
Подобрихме я. Мобилна е.
Идеята е войниците ни на бойното поле да разпознават мигновено враговете ни.
Поглеждаш към врага оттук и светва зелено.
Ще ги виждаме, преди да разберат. Предимството е в наши ръце.
Остава само да го изпробваме в полеви условия.
Ето защо утре в 21:00 ще изпратя четири отряда с тези шлемове.
Твоят отряд е сред избраните.
Слушам, сър. - Накарай ме да се гордея с вас.
Върни отряда си невредим. - Слушам, сър.
Евън?
Добро утро. - Добро да е.
Какво държиш?
Това е Елизабет. Най-добрата ми приятелка.
Изглежда, че е забавен човек.
Да, беше наистина забавна.
А този тук... Това трябва да е Бен Париш.
Господи...
Ще ми се да не беше чел дневника ми.
Чувствам се наистина неловко.
Това семейството ти ли е? - Да.
Нямам търпение да се запозная с тях.
Най-добре да тръгваме. - Да.
Насам е.
Откъде си сигурен без компас? - Защо, ти имаш ли?
Не, но мога да си направя такъв от топлийка и чаша вода.
Похвално за момиче-скаут. - А ти за мажоретка ли ме мислеше?
Ти го каза, не аз. Никога не съм бил фен на природата.
Навън има твърде много насекоми. - Живееш във ферма.
Родил съм се по случайност. Получих стипендия за "Кент".
Инженер.
Помисли ме за някой спортист? - Ти го каза, не аз.
Зомби, пращат ни да се бием? - Да.
Страх ме е. - Всичко е наред.
Сега заспивай.
Как се казваше преди?
Бен.
А ти? - Сам.
Сестра ми викаше Сами.
Пееше ми, когато не можех да заспя.
Ще млъкнете ли, моля?
Нека ти помогна. - Добре.
Вече е по-добре.
Остави на мен. - Добре.
Ще го срежеш ли? - Да.
Най-добре ще е да спрем...
Благодаря ти.
Отряд 53? - Всички са налице!
Добре, излитаме!
Къде е Нъгет? - Получи хранително натравяне.
Зомби? Зомби! Пусни ме!
Заповедите ясни ли са? - Проникваме и избиваме врага.
Помнете, Другите светват в зелено на визьора ви.
Изпълните ли мисията, сигнализирайте и ще бъдете прибрани в базата.
По дяволите, работи! - Вижда се право в главата му.
Пипнах ли ви, копел...
Подмокрих се! Определено го направих!
Влезте вътре! Бързо!
Приближават се!
Идват и отсам! - Бързо по улицата!
Тръгвайте! Бързо! - Бягайте!
Не се спирайте! Имаме контакт!
Стойте приведени!
Към автобуса!
Движение!
Къде е Тийкъп? Изгубихме я! - Тук съм.
Не прави така, плашиш ме!
Омпа е улучен! - Уцелиха го!
Не диша!
Не умирай. Моля те, не умирай!
Остани с нас, Омпа.
Не може да останем, ще се върнат.
Тръгвайте по улицата, ще ви прикриваме.
Твърде далеч е, ще ни свалят един по един.
Трябва да им отвлечем вниманието.
Добре. Аз ще им отвлека вниманието. - Моля?
Кажа ли ви, бягайте с всички сили. А сега ме прикривайте.
По моя команда тръгвате към улицата!
Полудя ли?
Довери ми се, Тийкъп. Тръгвай и не поглеждай назад.
Ами Омпа? - Мъртъв е, остави го.
Съжалявам, Омпа.
Сега, Зомби! Тръгвайте! - Чухте я! Мърдайте!
Стълбището. - Ясно.
Чисто е. - Чисто.
Чисто!
Още ли сме живи? - Така мисля.
Наведете се!
Не стреляйте, Рингър съм! - Страшна беше.
Бих те прегърнал, ако не ме ритнеш в орехчетата.
Какво ще правим сега? - Няма никаква логика.
Свалят самолети и създават земетръси, но ги е страх от армия от деца?
Вош крие нещо от нас. Отказвам да си рискувам живота.
Рингър, какво правиш? - Дезертирам.
Сама съм си по-добре. Ще осъзнаете, че и за вас е най-добре.
Боже ми! - Зомби, виждаш ли? Зелена е!
Какво ви става? Свалете оръжията!
Една от тях си! Извънземно си! - Моля? Спасих ви задниците!
Една от тях е, трябва да я убием. - Паундкейк, успокой се!
Мога да видя в главата й! - Няма нищо в мен!
Да я застреляме ли, Зомби? - Ти решаваш, Зомби.
Зомби, какво правиш?
Какво правиш?
Боже мой, какво става? - Свалете оръжията си!
Успокойте се, не е Друга, нито пък аз. Светя в зелено, нали?
Да, светиш. - Слушайте ме.
Познавате ме. Дъмбо, познаваш ме. Свали оръжието.
Свали оръжието си, не съм Друг. Не мисля, че и онези хора бяха.
Резник и Вош ни излъгаха. Измамиха всички ни.
Зеленото не значи извънземни, а хора.
Без едно от тези неща. - Какви ги говориш?
Не разбирате ли? Лещите и трасьорите...
Всичко е една илюзия. Един шантаж.
Не тестват оборудването, а ние как ще издържим на напрежение.
Дали ще правим за каквото сме обучени. - Да убиваме Други?
Да убиваме оцелелите, човече! Да убиваме себеподобните си.
Ами онези, които ни обстрелват отвън? - Хора са.
Защо армията ще иска да убиваме хора?
Защото армията - Резник и Вош - те са Другите. Защото сме деца
и си мислят, че ще ни накарат да им свършим мръсната работа.
Не се борим срещу петата вълна. Петата вълна сме ние.
Боже мой.
Какво ще правим?
Свалете трасьорите си. - Дезертираме.
Няма да може да се върнем, нали го разбираш?
Нъгет... Оставих го в базата.
Опитах се да го предпазя... - Господи.
Трябва да се върна. - Равно е на самоубийство.
Няма да го оставя! - Не може да обикаляш свободно...
Ще си поставя трасьора, ще го намеря и ще ви открия.
Дъмбо, къде мога да получа куршум в торса и да не умра?
Шегуваш ли се? - Не, човече.
Къде? Трябва да изглежда истинско! Само така може да се върна там.
Невъзможно е, има куп органи. - Само кажи къде, Рингър ще стреля.
Искаш да те застрелям? - Не казвай, че не си го мислила.
Къде трябва да го застрелям?
Тоест... По дяволите.
Евън Уокър, извън сектора си.
Свалете оръжието. Не се доближавайте.
Каси, бягай!
Евън?
Евън...
Пусни оръжието. Евън, пусни го.
Исках ли да те убия, щях да съм го сторил отдавна.
Какво си ти?
Един от тях ли си? Друг? - Не, човек съм.
Но също така и Друг. Едновременно и двете.
Другите не са за първи път на Земята.
Идвали са и преди и имат спящи агенти като мен.
Винаги съм се чувствал различен.
Чувах глас в главата си... Тих, но постоянен.
Когато корабът им се появи, сякаш нещо прещрака в мен.
Спящият агент се пробуди. - Колко хора си убил?
Уби ли семейството си? - Не.
Вирусът... - Който са създали Другите и ти.
Семейството ти те е обичало. - За Другите любовта е измама.
Инстинкт. Начин да предпазиш генетичното си бъдеще.
Наистина ли го вярваш?
Вярвах го.
Но тогава зърнах теб.
Не знам как, не го проумявам, но...
сякаш нещото в мен отново заспа.
Направи ме отново човек.
Ти ли ме простреля? - Не.
Спасих те.
Сбърках, те грешат също. Любовта не е измама, а истина.
Сега го зная заради теб.
Не се доближавай! Не искам повече да слушам.
Каси, моля те. Позволи ми да ти помогна.
Искам единствено да ти помогна да откриеш Сам.
Коленичи, Евън. Просто го направи.
Чуй ме. Армията е в ръцете на Другите.
Обучават децата. - За какво?
Да избият последните от човечеството.
Ще те претърсят. Не бива да си въоръжена.
Последваш ли ме, ще те застрелям.
Къде е отрядът ти, войнико? - Мъртви са!
Кой е номерът ти? - 295.
295 ще живее! Излитайте!
Връщаме се в базата! 295 е на борда.
Останалите от отряда му са убити в действие.
Всичко е наред. Ще се погрижим за вас.
5-4-7!
547!
Да имате близки сред живите? - Не, само аз съм.
Изправи се.
Знаеш ли защо си тук, Каси? - Не.
Да си отмъстиш.
Това е Друг.
Знам, невъзможно е да го различиш.
Погледни през това нещо. Ето така изглеждат в действителност.
Другите обсебват хората...
Какво се случи там? - Изненадаха ни. Обкръжиха ни...
Опитахме да се прикрием, но докато успеем...
Бяха навсякъде, сър.
Всички умряха... - С изключение на теб.
Бях прострелян, сър. - Но си оцелял.
Чудо е как куршумът е минал през теб.
Не е засегнал нищо.
Да се разберем нещо. Спри да лъжеш и аз спирам.
Кажи ми, Бен. Какво знаеш?
Наясно съм какви сте.
Ще ме убиеш ли? - Да.
Защо? Какъв е смисълът? С какво сме заслужили...
Нищо, само че сте заели мястото, от което се нуждаем.
Не сме чак толкова различни, Бен. Видът ти би сторил абсолютно същото.
Расата ни не би заличила цял вид.
Напротив, правите го от векове наред.
Сър, сержант Резник е мъртва. Охраната е намерила тялото й.
Открита е в лазарета. Още трима са убити на западния портал.
Какво беше това? - Експлозия, дойде от базата ни.
Отървете се от него. - Да вървим.
Всички хора да се изведат от базата. Качете ги на самолети за Уондърленд.
Екипите да открият кой ни напада.
Изключиха видеонаблюдението.
Прати дроновете, за да разберем кой ни напада.
Не мърдай! - Добре!
Каси, аз съм Бен Париш. Бяхме заедно в гимназията.
Знам те кой си. - В кой отряд си?
Търся брат си Сам.
Сам... Сам Съливан, нали? - Познаваш брат ми?
Да, в един отряд сме. - Знаеш ли къде е?
Опитвам се да стигна до него. Пращат децата на война.
Вош, армията - те са Другите. Сам ще се качи на един от самолетите.
Не го ли свалим, не ще го видим. Разбираш ли? Нямаме много време!
Готова ли си? - Да вървим.
Стигнат ли децата Уондърленд, пригответе ги за бойното поле.
Да, сър.
Насам е.
Тази зона е с ограничен достъп.
Всичко е наред... - На колене и ръцете зад тила!
Не, всичко е наред. Един от нас е.
Евън, какво правиш тук? - Помагам ти.
Кой е този?
Бен Париш. - Бен?
Да, същият... Той беше просто тук.
Казах ти да не ме следваш. - Реших да не те слушам.
Заложих експлозиви. След като излети и последният самолет,
ще срина цялата база за доброто ни.
Съжалявам, че те излъгах, Каси.
Сгреших, когато ти казах, че съм и двете наведнъж.
Не може да си и двете. Трябва да избереш страна.
А аз избирам теб.
Тръгвай! Бягайте оттук!
Ще те открия!
Кой беше това? - Евън Уокър.
Трябва да открием Сам.
Май Евън Уокър ще взриви цялото място.
На следващия етаж.
Накъде? - Насам.
Не се отделяйте от водача на отряда си.
Придвижете се към самолета си в редица и спокойно.
Не се отделяйте от водача на отряда си.
Придвижете се към самолета си в редица и спокойно.
Движете се. - Право напред.
Не изоставайте! - Какво правят?
Не спирайте! - Движете се напред.
Какъв ти е проблемът?
Сам? Сам!
Сам? Сам? Господи!
Здравей. - Каси?
Да се махаме оттук.
Да вървим.
Хайде.
Ужасно ми липсваше, Сам.
Ти също ми липсваше, Каси. - Погледни какво ти нося.
Мечето ти.
Обичам те.
Аз също теб, Сам.
Ще трябва да сваля трасьора му. Няма да боли много.
Всички ли са налице? - Да, шестте самолета излетяха.
Добре, пригответе хеликоптера ми. Базата да се евакуира.
Хайде!
По дяволите, това е Вош!
Бързо към камионите!
Бързо! Бягайте!
Издигни ни!
Хайде, Сам!
Бягай! - Каси!
По дяволите! Кой е това?
Хайде! Качвайте се!
Бързо, Сам, качвай се! - Качвайте се!
Потегляй!
Благодаря, че се върна за нас.
Ще се оправиш ли? - Да, благодаря, Дъмбо.
Приготви първо храната ни. - После останалото.
Добре. - Тийкъп, как се чувстваш?
Чудесно. - Добре.
След колко ще стане? - Не знам. Скоро.
Какво гледаш? - Опитвам да открия звездите.
Не е ли малко рано?
Кръстена си на звезда, нали?
Касеопея? - Касиопея.
Да, съзвездие е.
Аз бях кръстен на "Бен и Джери". Не те лъжа.
Нищо не правеше баща ми по-щастлив от сладоледа.
Сигурна съм, че си го направил горд.
Да.
Е, какво ще правим сега?
Ще спасим останалите деца. - Да.
Как ще го направим? - Вечерята е готова.
Още не зная.
Нека се притесняваме за това утре. Да идем да хапнем нещо.
Добре. Събуди се, Сам.
Буден е. - Хайде.
Хайде, мързеливко. Остави мечето.
Другите видяха в надеждата ни слабост, като някаква заблуда.
Само че те грешаха. Надеждата ни позволи да оцелеем.
Тя ни направи единни и задружни.
Познавате ли се? - Бяхме заедно в гимназията.
Надеждата ще ни отведе до победата един ден.
Надеждата е тази, която ни прави хора.
Превод и субтитри: Владислав Владев а.к.а. E-Tle™
<<< УНАКС ТИЙМ < 2016 > UNACS TEAM >>>