ВЕРОНА, ИТАЛИЯ
(преди доста време)
Ромео?
Да се взирам в теб досущ е като да отпивам от най-чистия фонтан.
И най-ярките звезди бледнеят пред лазура на очите ти.
О, Ромео!
Кълна се, не бях съзирал нивга по-красива гледка до тази нощ.
Ромео? - Да, любов моя?
Защо говориш по този начин?
Ами, реших, че ще е по-романтично.
Не ти ли харесва? - Всъщност е хубаво.
Тогаз под благословената луна се вричам, да говоря само...
Добре ли си? - Не.
Добре съм. - Радвам се.
Липсваше ми. - И ти на мен.
Ти си най-красивата жена във Верона. - Продължавай.
Най-хубавата двойка сме. - Не спирай.
Ще шептят имената ни за векове. - Какво ще казват?
Че на други две сърца не е било по-писано да бъдат заедно от тези на...
Ромео и... - Розалина?
Хиляди дяволи! Баща ми! - Какво да правя?
Скрий се!
Розалина!
Татко? - Дочух гласове.
О, бях на бидето.
И си говореше сама? - Помага.
При мен е обратното.
Прости ми. Докъде бяхме стигнали?
Ще шептят имената ни за векове.
Как ще ги шептят, ако...
Ако какво?
Ако любовта ни е тайна.
Няма винаги да е тайна. - Ти си Монтеки, а аз Капулети.
Родовете ни са врагове от поколения.
Розалина, ние ще поправим това. Обещавам ти.
Някой ден ще бъдем заедно завинаги.
Завинаги...
Лека нощ, Ромео. - Лека нощ, Розалина.
Хиляди пъти "лека нощ".
Това беше добро.
Ромео и Розалина.
Пръстенът ще ми подхожда.
РОЗАЛИНА
Надигай се, скъпа. - Ромео?
Пак ли тежка нощ? О, проклетия! Да ме съсипеш ли искаш?
Мислех, че нямаш против да се промъквам навън.
Да се промъкваш - нямам. Да те хванат - имам.
Прикривай си следите, момиче.
Извинявай. Макар че...
Ако можех да се срещам с когото искам и да чета каквото искам,
нямаше да се налага да се промъквам.
Не съм ли права, дойке? Не е честно.
Учих в монашеско училище седем години, а виж ме какво работя.
Да, не е честно.
Ето така се правят потайните неща.
О, Боже! Дойке!
Да те облечем за обяда.
Обяд? Защо ме събуди толкова рано?
Защото баща ти иска да носиш този бегемот.
Ставай, мързелано.
Не може да живееш вечно в тази къща, Розалина.
Сестрите ти се омъжиха и изнесоха, сега е твоят ред.
Твърде млада съм да се омъжвам. - Млада? Погледни се.
Твърде стара си. Майка ти имаше три деца на твоята възраст.
Не мислиш ли, че е искала още? - Разбира се. Така се появи ти.
Баща ти ми разказа всичко за теб.
Каза още, че си искала да развиеш професия.
Да, исках да стана картограф.
Картограф?
Колко сладко.
Третата ми жена искаше да има професия.
Не й понесе. - Боже мили.
Но тя не беше красива като теб.
Вижте,
ако баща ми наистина ви е казал всичко за мен, г-н Даниели,
значи ви е споменал за Жозефина.
Където отида аз, и тя е там.
Кога ще имам честта да се запозная с Жозефина?
Какво имате предвид? Тя е седнала точно там.
Жозефина, не! Веднага го извади от устата си!
Извади го! Остави го! Вече говорихме за това!
Май не си падна по мен.
Ясно, искаш да се омъжиш по любов. - Има ли друга причина?
Пари, положение, земя, хубаво място за живеене.
Не, няма друга причина. - Живеем само един живот, Парис.
Искам моя да е различен. Искам романтика, страст, приключение.
И тайнственото момче ти дава всичко това?
Какво? - Просто се чудя
дали цялата тази тайнственост допринася за привличането.
Личният ми опит говори, че често
опасността се бърка с романтика.
От друга страна, кой не обича тайните?
Да живееш в свят, създаден само за вас двамата.
Хайде, идвай!
Отдръпни се, братовчедке!
Обградена си от Монтеки.
Внимавай да не лепнеш нещо.
Не са направили нищо. - Все още.
Не търсим неприятности, Тибалт.
"Не търсим неприятности, Тибалт."
Тогава защо не се прибереш в частта на града, към която принадлежиш?
Защо с теб и с приятелчетата ти не си уредим среща там?
Може и да го направим. - Заповядайте, когато пожелаете.
Може дори да заповяда юмрука ми в лицето ти.
Въобще не разбрах какво каза.
Казах, че ще те ударя!
Добре, добре.
Всички сте с големи шпаги.
Сега си ги приберете в гащите.
Хайде де.
Бенволио, Меркуцио, да вървим.
Момиче, този Монтеки е сладък.
Може ли да ти споделя една тайна?
За теб е.
Гравирах я сам.
РОМЕО И РОЗАЛИНА
Ще я нося винаги. - Добре.
Съжалявам за братовчед ми. - Знаеш как е...
Мечтая си да живеем далеч от тук.
Къде? - На планински връх.
В къщурка? - Направена от дърво.
Звучи прекрасно. И ще пиша поезия по цял ден.
Ще бъдеш невероятен поет.
Ти ще поддържаш къщата и ще гледаш децата.
Да.
Чакай. Какво?
Значи докато ти си довършваш стиховете, аз ще сменям пелени?
По-важното е, че ще сме заедно,
без да се крием, далеч от роднините ни и цялата тази омраза.
А, да, разбира се.
Това е хубаво.
Обичам те.
Ти обичаш ли ме?
Ами аз... - Няма нищо.
Не очаквах това. Досега никой не ми е...
По-добре да си вървя. Тази вечер навсякъде има пазачи. Опасно е.
Не... - Ще тръгвам, за да не ме хванат.
Ромео, чакай. Балът на Капулети е утре.
Знаеш, че не мога да присъствам там.
Балът е с маски.
Ще танцуваме и никой няма да знае, че сме ние.
Ще дойда. - Чудесно. Нямам търпение.
Хиляди пъти "нямам търпение".
Така копнеех да изрече тези думи
и когато най-накрая го направи, се вцепених като глупачка.
Не знам какво не ми е в ред, дойке. - Нищо ти няма, пиленце.
Не е лесно да изречеш тези думи, освен ако не ги чувстваш.
Естествено, че ги чувствам. - Удобно ли ти стои?
Да. Добре е. Довечера ще му се реванширам.
Ще танцуваме, ще пеем, ще се целунем.
Всичко ще се върне, както си беше. - Имам чудесни новини.
Вече мислехме, че са се изчерпали свободните ергени във Верона
и ето, че пристигна нова фамилия от севера. Семейство Пенза.
За наше щастие имат син, тъкмо завърнал се от бойното поле.
Страхотно. Защо ти не го вземеш за мъж?
Това сигурно е той.
Какво? Сега ли? - Сега.
По-добре да ям кози карантии. - Имам добро предчувствие за него.
По-добре да се изкъпя с 10 000 мулета!
Дай му шанс. - Не!
Розалина! - Колко пъти да ти казвам, татко?
Не искам брак по сметка.
Искам да обикалям света, да бъда свободна и да изживея приключения
с човека, когото обичам. - Ти си жена,
не ти се полага да имаш желания.
Дарио Пенза, представям ви красивата си дъщеря Розалина.
Привет! - Все тая.
Прекарайте си добре.
Ще тръгваме ли?
Какъв е животът във Веро... - Ще те прекъсна, войниче.
Войниче?! - Признавам, че не си като останалите
беззъби осемдесетгодишни, с които баща ми опитва да ме сгоди,
но същината на проблема остава:
Не ме вълнуваш, нито потенциалната женитба с теб,
без значение колко акра земя или породисти коне притежава баща ти.
Крава. - Моля?!
Баща ми предлага една крава. Боя се, че е само това. Не сме богати.
Направо ме отвя.
На твое място бих приел. - Така ли?
Имам земя, имам бъдеще и всичките ми зъби са си на мястото.
Можеше да е много по-зле. - Не си мой тип.
Ти също. - И какъв е твоят тип, г-н Суетност?
Не харесвам опърничави.
Върви по дяволите!
Изглежда пристигнахме.
Какво трябва да означава това?
Красавица е, нали?
Няма да я бъде тая.
И защо?
Имам... Не изглежда никак безопасно.
Бях кормчия на платноход. Уверявам те, че е безопасно.
А ако се извие буря? - Да виждаш буреносни облаци?
Ако се наложи да отида по нужда?
Ясно.
Какво ти е ясно? - Страхуваш се.
Какво? Не ме е страх. - Изписано ти е на лицето.
Не, не е.
Голямото, смело момиче се страхува от водата.
Не ме е страх от водата. Абсурдно е.
Страх ме е от рибите.
От всички ли? - Да, като болест е.
Ихтиофобия. Можеш да провериш.
От всички риби? Сигурно е кошмарно. - Хубаво, ще дойда.
Ще се кача на глупавата ти лодка. - Прекрасно.
Имам задачи, така че не повече от 30 минути.
Да ти подам ли ръка? Внимавай за... Извинявай!
Ще се справиш.
Ще бъде забавно.
Розалина? Не.
Розалина?
Късметлийският ми нож. Ходиш ли на лов?
Да, ходя. - Израснах във ферма на север от тук.
Кокошки, крави и една своенравна коза.
И майка ми. Научи ме да готвя, още преди да...
Имам си любим.
Наистина?
Да, и в момента ме чака.
Затова трябва да обърнем и да се...
Баща ти не спомена нищо за това.
Защото не знае.
Можеше да ми го кажеш още в началото.
Обръщам.
Какво... Божичко!
Какво... - Не може да се върнем в това време.
Трябва да изчакаме. - Не, трябва да се върнем!
Балът е започнал преди час.
Ще подгизнеш. Седни. - Каза, че няма да вали.
Аз съм войник, не метеоролог.
Дано си доволен! - Не съм.
Спри да се подсмихваш.
Въртиш ги на обратно.
Здравей.
Извинявам се.
Аз ще...
Кой беше този?
Страхотно.
Съжалявам. - Извинете.
Грешката беше моя.
Няма нищо.
Казвам се Ромео.
Жулиета.
Това буквално е най-лошата нощ в живота ми.
Взаимно е.
Много "благодаря". - Подобно.
Всъщност беконът не беше лош, така че благодаря, но само за това.
Няма за какво, но само за това.
Приятен живот!
Стив Бързоходеца?
Как е?
Достави ли писмото ми тази сутрин?
Писмо? Писмо...
Писмо.
Май, да. - Май?
Стив! - Доставил съм всички писма.
И няма нищо за мен в отговор? - Не, има няколко писма за баща ти.
Това ли е всичко? - Да, това е.
Сигурен ли си? - На 100%.
Дали ми е сърдит? - Че защо би бил?
Може би съм му омръзнала? - Сигурна съм, че не е това.
Тогава защо няма ни вест, ни кост? - Е, нали се шири чумата...
Мислиш, че има чума?! - Пъпчив е, но това май е от хормоните.
Боже! - Розалина.
Твоят... - Тя знае.
Видях Ромео да минава по моста в тази посока.
Къде отива, дяволите го взели?
Нищо. Всичко е наред.
Разбира се, че може да се вижда с приятели.
Имаш ангелски лик, като крилат пратеник от небето...
Без да броим тази, която и да е тя.
И звездите на небесния свод се отразяват в очите ти.
Звездите на небесния свод?
Кълна се, не бях съзирал нивга по-красива гледка... до тази нощ.
Кучи... - Лейди?
Мой сладки Монтеки, бъди ми верен. Ако останеш още малко, ще се върна.
О, благословена нощ.
И днес ли няма да се изправиш от леглото?
Стой там!
Слушах го! - Беше ужасно.
Докога ще продължава това? Слънцето грее, времето се стопли.
Една дълга езда ще ти се отрази добре. Ще кажа да ти оседлаят коня.
Не мога да го яздя. - Защо?
Имам холера. - Нямаш холера.
Откъде знаеш? - Медицинска сестра съм.
Какъв е смисълът? - Не можеш да се излежаваш цял ден.
Няма да се влюбя повече. - Твърде много драматизираш.
Дойке, не разбираш.
Целуваха се, докосваха се, правеха немислими неща.
Говореше й същите неща, които каза на мен три дни по-рано.
Три дни! - Разбрах.
Три, дойке. - Разбрах.
Най-лошото е, че вината си е моя.
Тласнах го в обятията й.
Защо не му казах "обичам те", когато можех?
Ще бъде интересно. Ето те, Розалина!
Чичо Капулети, каква приятна изненада.
Розалина. - Лельо Лейди.
Мина време. Помниш ли братовчед си, Тибалт?
Помня го. - И дъщеря ни, която учеше в чужбина.
Разбира се, сладката, малка...
Жулиета.
Така се радвам да те видя, Розалина.
Май обецата ми се закачи. Само малко наляво.
Леле! Ти си... - Пораснала, знам.
Последно като те видях имаше дупки между зъбите и ми беше дотук.
Наистина беше отдавна. Толкова имаме да наваксваме.
Толкова се радвам да те видя. - Определено.
Вероятно знаеш защо съм тук, Адриан. - Тази свада е твоя, братко, не моя.
Наша е. И ти си Капулети.
Не харесвам Монтеки, колкото и ти, но за това са измислени законите.
Изпуснахме им края. От нас зависи този град да стане велик отново.
Може ли да се намеся?
Ако толкова мразите Монтеки, защо просто не си тръгнете?
Чувала съм, че Сиена е много хубав град.
Позволяваш на дъщеря си да говори на масата?
Извинете, но това не е ли моят дом? - Розалина!
Какво? Не съм отишла у тях да му нареждам.
Розалина, покажи на братовчедка си градината.
Убеден съм, че има какво да наваксвате. - Но, татко...
Градината, Розалина! Сега!
Това си бе неловко.
Винаги ли говориш така на баща си? - Все тая.
Боже! Нямам търпение да стана на твоите години.
Закъде си се разбързала? Няма да си вечно млада.
Защо не се върнеш да завършиш училище?
Сигурно ще бъде забавно.
Завърших го.
Розалина,
може ли да ти споделя една тайна?
Но не бива да казваш на никого.
Цялата съм в слух. - Влюбена съм.
Запознах се с едно момче.
Най-прекрасното момче в целия свят.
Разбирам. Къде срещна това прекрасно момче?
Онази нощ, на бала с маски.
И вече не мога да си представя живота си без него.
Тръгвай! - Говори ми красиви, романтични неща.
Не си чувала друга такава поезия.
Нека отгатна.
Сравнява те с луната и слънцето.
"Звездите на небесния свод се отразяват в очите ти".
Как... - Ромео Монтеки, нали?
Да. Кой не е чувал за Ромео Монтеки.
Боя се, че не си единствената девойка, която е очаровал
с красивите си скули и завъртени думи.
Такава глупачка съм.
Да, донякъде си.
Но недей да униваш.
Можеше да се случи на всяка.
На теб случвало ли се е?
На мен? Не.
Жулиета, дори не си на възраст за женене.
Защо ти е да се задомяваш с мъж, като имаш време да си поживееш?
Поиграй в полето, опитай от ястията на живота.
Как да го направя?
Ще ти покажа, ако искаш.
Готова си да направиш това за мен?
Че за какво са братовчедките?
Кой иска да ни почерпи?
Аз! - Аз!
Не, смешно е, защото обичам спорта.
Сериозно? - Да, стрелба, фехтовка, борба.
Боже! Аз съм стрелец!
Какво?! Не може да бъде!
Да ви почерпя по още едно питие? - Момент. Сега се връщаме.
Добре. Сега е твой ред.
Ами, знам ли.
Тези мъже са толкова... - Лесни?
Глупави! Защо, за Бога, ще искам да прекарам остатъка от живота си с такъв?
Жулиета, не си тук да търсиш човек, с когото да прекараш живота си.
Тук си да се забавляваш за тяхна сметка.
Едва ли ще ги видиш пак.
Върви там и се забавлявай.
Хайде. Върви.
Мустакът ви е толкова гъст.
Благодаря.
Искаш ли да поседнеш? - Може ли?
Извинете! Ехо!
Ехо! Може ли да...
Как си, Розалина? - Адмирал Мозък като грахово зрънце.
Ало?
Искам да си поръчам питие, г-не.
Благодаря.
Когато пристигнах във Верона,
мислех, че градът е пълен с жени, търсещи почтени мъже.
Оказа се, че греша. - Ти ли си този почтен мъж?
Как вървят нещата с любимия ти?
Добре. Даже страхотно.
Тук ли е? Бих искал да се запозная с него.
Не, тази вечер е зает.
Нима? - Градските кръчми не са му по вкуса.
Колко жалко.
Очевидно е много почтен. - Да.
Духовит е, умен, пише сонети.
Говори няколко чужди езика.
Пълната ти противоположност.
Така ли било?
Да те оставям тогава.
Ще липсваш.
За такава зашеметяваща жена като теб
си истински конски задник.
Извинете ме, но трябва да си тръгвам.
Г-це, нека се видим някой път.
Назад, приятел, тя говореше на мен.
Добре, чао.
Розалина, наистина се забавлявам. Благодаря ти.
Пак ли? - Извинявай.
Всеки път.
Най-важното е, че беше напълно права.
Дори за миг не съм мислила за Ромео.
В такъв случай, да го повторим утре?
Да!
Скъпи Ромео, не съм те чувала от известно време.
Надявам се, че си добре.
При мен няма нищо ново, освен че ме принудиха да дундуркам братовчедка ми,
а тя не е от лесните. Някак си се превърнах в по-голяма сестра.
Шах! - Тоест
по-голяма, по-умна, по-хубава.
Шахмат.
И не на последно място - по-земна.
ЕРОТИЧНА ЛЮБОВ
Това не можеш да го научиш в училище.
Чакай да стигнеш до 74-а страница.
Гледай да го получи. - Но стига за нея.
Липсваш ми и топлата ти прегръдка, мой сладки Ромео.
Твоя Розалина.
Скъпи Ромео, явно си много зает, щом все още нямам вест от теб.
Прилагам картата, която направих на Апенините.
Отбелязах пътеката, която води до мястото на нашата планинска хижа.
Пиши ми. Чувствам се изгубена без теб. Розалина.
Къде е това?
Остров Кипър, заливът Фамагуста.
Много е красива.
Сигурно го чуваш постоянно.
Всъщност, не.
Но е вярно.
Ромео, жив ли си?
Да не ти е свършило мастилото?
Защо не отговаряш на писмата ми?
Стив!
Конят отива тук, а пешката преместваш там.
Нарича се "Дебют Понциани".
Много си добра.
Всичко е наред.
Добре си.
Много си красив.
Толкова си добър. Само малко си се уплашил.
Розалина?
Добре. Имам да ти казвам нещо.
Добре.
Виж...
Не ми е лесно да го призная, но...
Какво е това?
Не спира да ми пише. - Пише писма на теб?
Мислех, че си приключила с него.
Приключих. Бях.
Не, приключила съм, но просто...
Жулиета!
- Не спира да идва.
Няма да си тръгна, докато не говориш с мен, сладка Жулиета.
Моля те, Розалина, помогни ми!
Как?
Стой там, Ромео, не се приближавай.
Нима мамят ме очите?
Всички райски градини водят към теб...
Спри го! - Престани!
Няма да спра, Жулиета!
Няма и не мога. Кажи ми какво сторих, че така те разочаровах.
Хубаво. Ще ти кажа.
Ти си фалшив. - Ти си плешив.
Моля?! - Фалшив, фалшив!
Фалшив! Ти си лъжец и подлец! - Жулиета, не съм такъв.
Само мен ли сравняваш с луната и звездите?
Добре де.
Ще бъда честен с теб.
Казвал съм тези думи и на друга,
но не ги мислех, докато не срещнах теб.
О, моля те!
Има ли някой при теб? - Не.
Жулиета, ние сме един за друг.
Трябва да си вървиш, Ромео.
Наистина ли искаш това?
Трябва да си вървиш.
Тогава ще си тръгна.
Завинаги.
Справи се отлично.
Тогава защо се чувствам ужасно?
Благодаря ти, братовчедке.
Какво щях да правя без теб?
Искаше да ми кажеш нещо.
Не, не беше важно.
Защо все така се случва? - Извинявай.
Трябва... - Само да...
"Ромео и Розалина"?
Жулиета... - Не искам да слушам.
Жулиета, не е това, което си...
А аз те послушах.
Доверих ти се, а всичко е било лъжа.
Не съм излъгала, само ти спестих част от истината.
Можеше да ти я спестя цялата.
Мислех те за приятелка... - Приятелка съм ти.
През цялото време си искала да ми откраднеш любимия.
Не съм се опитвала да го открадна.
Исках да си го върна.
Има голяма разлика.
Сега ми стана ясно.
Разбира се.
Всичко си дойде на мястото.
По-млада съм от теб,
по-богата съм.
Не се страхувам от риби
и нямам мъжки ходила.
Искаш да ме разкараш от цялата картинка.
Естествено.
Какъв шанс би имала някоя като теб пред някоя като мен?
Май ходовете ти се провалиха, братовчедке.
Добре. - Хубаво.
Както кажеш.
Дано дойде пак на балкона ти.
Дано скоро ти поникнат мъдреците.
Моля? - Чу ме.
Исках да кажа, че няма да дойде. - Предполагам, че ще разберем, нали?
Всъщност е права. Няма да дойде. Какъв е смисълът?
Какво ти става, Розалина? Трябва да се стегнеш.
Ела насам.
Нямам време за тези глупости.
Баща ти не е единственият в града, който се срамува от детето си.
Извинявай.
Ако можех да се отърва от него поне за малко.
Отива ми.
Това е решението! Ожени се за нея!
За кого? - Жулиета.
Моля?! Не ме ли познаваш? Аз съм Парис.
Трябва да й отвлечем вниманието, да й поставим препятствие.
Трябва да я отстраня някак.
Идеално е. - Не е. Не искам да се женя за жена.
Знам, но ето къде е хватката.
Няма да е на възраст за женене поне още 2-3 години.
През това време ти ще си заминал далеч от тук.
Ще можеш да бъдеш когото си пожелаеш.
Обещаваш ли да се грижиш за нея и да я защитаваш?
Да я ръководиш морално по праведния път?
Обещавам. - А когато моментът настъпи,
ще се навъдят ли цял набор млади мъже в дома ви?
Моля? - Говоря за синове, Парис.
А, да, разбира се. Синове.
Тогава с голяма радост приемам молбата ти.
След две години, когато момичето стане на възраст за женене,
ще вдигнем пищна сватба и ще обединим родовете си.
2-3 години, нямаме бърза работа.
Довечера ще вдигнем пир.
Върви и разгласи из Западна Верона,
а аз ще поднеса добрата новина на късметлийката.
Ще бъде възхитена.
Не можеш да ми го причиниш. - Мога, аз съм ти баща!
Жулиета, всяко уважавано семейство във Верона е долу и празнува годежа ти,
докато ти ме излагаш тук!
Не съм ти просто дъщеря!
Имам си свое мнение, идеи и чувства!
Как смееш да ни говориш така?
Разрушихте живота ми! - Жулиета!
Мислех, че ще си доволна. Той е приятел на Розалина и е граф.
Приятел на Розалина? - Ще имаш прекрасно бъдеще. Моля те!
Съжалявам, скъпи, не знам какво я прихваща.
Обаче аз знам.
Розалина, ти си причината.
С каквито и откачени идеи да си напълнила главата на дъщеря ми...
Привет! - Радвам се да ви видя.
... искам да я разубедиш.
Качи се в стаята й и я накарай да слезе на празненството.
Моля те! - Разбира се, чичо.
Върви.
Парис.
Какво е облякъл, мътните го взели?
Жулиета?
Ехо?
"Да се срещнем при свещеника, където ще те направя моя съпруга."
Хиляди дяволи! Извинете ме, бързам!
Размърдайте се! Трябва да спра една женитба!
Ето я и нея. Виж, Дарио е тук.
Нямам време за това. - Розалина, не бъди груба.
Така е по-добре. - Добре е, нали? Лека нощ!
Ще се върне.
Къде си се забързала? - Какво ти пука?
Не ми пука.
Какво искаш от мен?
Искам да ми върнеш ножа, ако обичаш.
Струваше си да пробвам.
Не смяташ да ходиш навън, нали? - Напротив.
Доста е тъмно.
Ще се справя.
Мога да повървя с теб, ако искаш.
Не ми трябва придружител.
Ще взема тази факла и ще тръгна сама.
Божичко! Какво беше това? - Вероятно нищо.
Страхотно. - Или пък е била мечка.
Добре, може да ме изпратиш до моста след горичката.
Моля? Каза ли нещо?
Моля те, придружи ме през гората.
С удоволствие. - Да. Страхотно.
Съжалявам, но не мога да ти кажа къде отиваме.
Няма проблем.
Мога да кажа само, че е належащо.
И то много.
Добре.
Не ти ли е поне малко любопитно? - Не искам да се замесвам.
Насам.
Ако ти е интересно, ще спра една женитба.
Любимият ми се кани да направи най-голямата грешка в живота си.
Почакай малко.
Да не говорим за сватбата на любимия ти?
Да.
Срещнаха се наскоро. Почти не се познават.
Нямат нищо общо. Не е възможно да е влюбен в нея.
Откъде знаеш? - Не чу ли какво ти казах?
Срещнали са се, едва се познават. Е, и?
Любовта не се подчинява на физични закони.
Знаех си, че няма да ме разбереш.
Какво смяташ да направиш като стигнеш там?
Ще си поговоря с тях.
Той трябва да знае чувствата ми.
Да направиш това на сватбата му е най-подходящият момент.
Въобще не можахме да си поговорим с него.
Искам да му припомня какъв беше животът му, преди да...
Да ти изневери?
Не ми е изневерил.
Нима? - Приключваме този разговор.
Това някаква тайна пътечка ли е? - Не съм добре дошла в този район.
Защото си му бившата? - Не, защото съм Капулети.
Момент, това да не е земя на Монтеки?
Да. - Не спомена, че бившият ти е Монтеки.
Не съм ли? - Не.
Ако ни заловят, ще ни убият.
Свободен си да си тръгнеш. - Не се шегувам. Опасно е.
Спокойно, Ромео ми каза, че пазачите не са на пост по това време на нощта.
Теренът е чист... - Стой! Кой е там?
Стой! Спрете!
Бягат натам! Спрете!
Тичай! - По-бързо!
Накъде? - Насам, мисля.
Мислиш? - Не съм била войник.
Стой!
Тръгнаха натам! - Разпръснете се!
Имаш ли кибрит?
Сигурен ли си, че тук е безопасно?
Довери ми се.
Какво казваше?
Какво беше това? - Събудете се!
Вземи ми ножа. - Вече е в мен.
Дарио, внимавай!
Късметлийско хвърляне. - Късметлийски нож.
Да изчезваме.
Побързайте!
Насам! - Вие северните бараки, ние южните!
Ето ги там долу!
Раздвижете се!
Насам!
Може ли да те питам нещо?
Какво му харесваш толкова на този Монтеки?
Много неща. - Разясни ми.
Ние сме влюбени.
Какво харесваш в него?
Не е нещо, което може да се опише с думи.
Любовта е търпение,
любовта е нежност, любовта е отворени врати,
любовта е всичко, от което се нуждаеш.
Любовта е като да знаеш как да летиш или как да дишаш.
Когато ти я отнемат, го усещаш в стомаха си.
Усещаш горчивия вкус.
Когато сте заедно е сякаш...
... не можеш да повярваш, че е възможно да ти е толкова хубаво с някого.
Това представлява любовта,
описана с думи.
Не е толкова трудно.
Извинявай, че те забърках в това.
Не беше зле през цялото време.
Извинявай също, че е възможно
да не съм те преценила правилно.
Ръката ти...
Нищо ми няма...
Ще я превържа после.
Така добре ли е?
Да.
Благодаря ти.
Пак заповядай.
По-добре да вървя.
Да, и аз.
Трябваше днес да се присъединя към флота,
а дори не съм си стегнал багажа.
Наистина ли ще се върнеш там? - Да.
Защо?
Не намерих причина да остана.
Желая ти късмет, Розалина.
Беше ми приятно да те опозная.
И на мен, Дарио.
Стояла си до късно? - Боже!
Уплаши ме. - Значи ставаме две.
Какво, за Бога, си правила до шест сутринта?
Трудно е за обяснение.
Дойке, може ли да те попитам нещо?
Била ли си влюбена?
Да, веднъж.
Какво беше чувството?
Като да ти се завие свят.
Или когато си пиян.
Когато чувството е истинско, нямаш съмнения.
ЖУЛИЕТА
Жулиета, тези писма са твоята любов, не моята. Извинявай. Розалина.
Какво става, мъжки? Специална доставка.
Благодаря, шефче. - О, и имам писмо за...
г-ца Хулиета... Жулиета.
Ще се погрижа да го получи.
Добре, така да е.
Стив, видях те.
Вече си се върнал? - Да, г-це Розалина.
Аз само... такова...
Изглеждаше ли щастлива?
Щастлива?
Жулиета! Когато й връчи писмото.
Дадох го на големия.
Голям? Какъв голям?
На г-н Тибалт.
Хиляди дяволи! - Роз!
Какво?
Ромео и Тибалт...
Дупелицев глупак! Какво ще кажеш в твое оправдание?
А ти си лоена топка! - Меркуцио...
Как смееш да говориш така.
Татко, моля те! - Виж какво е направил.
Тибалт е мъртъв. Ще ви избия всичките! - Само опитай.
Свиня за трюфели такава! - Синът ти е убиец!
Беше самозащита. Кипящата ми кръв ръководеше ръката ми.
Лъжец! - Не лъже.
Той е честен, мил и добър човек.
Сърцето му не познава ни омраза, ни гняв.
Ако твърди, че е бил предизвикан, заклевам се, че казва истината.
Извинявай, откъде го познаваш?
Той ми е съпруг. - Обичаме се.
О, Боже! - Няма да го видиш повече.
Наказана си. Няма да стъпиш повече във Верона.
Ще анулирате този фарс и ще се омъжиш за граф Парис още утре.
Татко, не! - Какво казахте?
Не можете да го направите. - И за мен утре не е подходящ ден.
Стражи! Задръжте го!
Ще се измъкне! - Бягай, любов моя!
Няма да им позволя да ни разделят.
Знаеш какво означава това, лорд Монтеки.
Знам, лорд Капулети. Означава война!
Плешив селянин! - До скоро, кравешка карантия!
Пригответе войската ми за битка!
Жулиета, извинявай. Ще намеря начин да оправя това.
Не направи ли достатъчно вече?
Слава Богу, че си още тук.
Добре. Не знам дали си чул какво стана с Ромео и Жулиета,
но нещата излязоха от контрол. - Чух.
Няма страшно. Имам план, който ще оправи всичко.
Ти и аз ще трябва да... - Извинявай. Искаш помощта ми?
Казах ти, че не искам да се замесвам. - Добре, но...
Пък и последния път, когато ти помогнах, едва не умряхме.
Така е, обаче... - Няма "обаче", Розалина.
Поне си сложи някаква риза.
Защо? - Опитвам се да говоря с теб, а това...
... ме разсейва.
Направих редица от грешки.
Много грешки.
Сгреших за Ромео, сгреших и за Жулиета.
Дори за себе си сгреших, по един или друг начин.
Но не греша за това, Дарио.
Ние можем да оправим нещата. - Няма "ние" тук.
Има, защото другото нещо, за което сгреших, беше ти.
Ти си въздух под налягане. - Така ли?
Тези приказки: "Не ми пука за другите, не искам да се замесвам",
са пълни глупости, Дарио.
Пука ти за другите.
Ти си добър човек.
Говориш тези неща, защото имам лодка, нали?
Не. Те са в беда.
В беда са, заради мен.
Трябва да оправя нещата.
Помогни ми, моля те.
При първи наченки на опасност - изчезвам.
Хубаво. - Не искам да бъда убит, заради това.
Казах "добре".
Добре.
Да спасим истинската любов. - Чудесно.
Проблем ли е, ако ти ползвам лодката?
Бъди тих.
Розалина!
Здравей. - Какво правиш тук?
Дойдох да ти помогна.
Не ми е нужна твоята помощ. - Знам това.
Пак ще кажа колко съжалявам.
Обаче ние имаме лодка.
Всъщност Дарио има лодка. - Привет!
Ще вземем Ромео и ще ви изведем до кея, после под прикритието на нощта
ще отплавате, преди някой да е разбрал, че липсвате.
Много мило от твоя страна, братовчедке,
но аз имам друг план.
Така ли?
Това е чудесно.
Какъв е?
Ще инсценирам смъртта си.
Какво каза? - Съвсем простичко е.
Има една отвара, която предизвиква парализа на тялото с часове.
Ще я изпия, ще ме намерят, ще помислят, че съм мъртва,
после ще ме приготвят за погребението.
Като остана сама, ще се събудя. Ромео ще спре да се крие.
В момента е в параклиса на Монтеки с Бенволио.
Ще ме открие в църквата, ще ме отнесе към залеза
и ще заживеем щастливо до края на дните си.
Железен план.
Жулиета, това беше най-глупавото нещо, което съм чувала през живота си.
Шегуваш ли се? Има поне 50 начина, по които това може да се обърка.
Ами ако отварата има странични ефекти?
Ако наистина те погребат? Помисли ли за това?
Ако Ромео наистина помисли, че си мъртва?
Пратих му бележка по Стив Бързоходеца.
Бързоходеца е идиот!
Довери ми се, моят план е по-добър. Да вървим!
Жулиета?
Изпи ли я вече?
Добре. Така.
Като се събудиш, ще си в обятията на Ромео. Обещавам.
Всичко ще се нареди.
Дарио, готов ли си?
Готов съм. - Сигурен ли си?
Просто ми я пусни.
Добре. На три.
Едно...
Не. Едно...
Жулиета! - По дяволите!
Жулиета! - Жулиета!
Дарио, спасявай се!
Поне веднъж отвори вратата!
Кучият син! - Жулиета!
Не е това, което изглежда.
Ако поне ме оставите да обясня...
Можем да го обсъдим...
Мога да обясня всичко, моля ви!
Слава Богу! Трябва да ми помогнеш, татко.
Открили са Жулиета в ръцете ти.
Знам и мога да обясня.
Обаче първо ми помогни да се измъкна от тук.
Розалина, братовчедка ти е мъртва.
Кой знае за смъртта й? - Целият град.
Нещата не изглеждат добре за мен, това ми е ясно,
но ти ме познаваш и знаеш, че никога не бих наранила Жулиета.
Знам, че не съм дъщерята, за която си мечтал,
но поне този път те моля да ми повярваш.
Честно казано не знам какво да мисля.
И винаги ще си дъщерята, за която съм мечтал.
Стража! Монтеки! Ето ги там! По-бързо!
Господарю, Жулиета Капулети е мъртва. Вероятно самоубийство.
Ще я погребат на църковна земя.
Ако тялото на Жулиета е там, едва ли Ромео е далеч.
Трябва да стигнем до него, преди Капулети. Хайде!
Така...
Всичко е наред. Ще се справиш.
Просто си представи, че са нещо друго. Листа с усти.
Просто се потопи. Добре, влязох.
Добре.
Боже! Какво беше това?
Добре. Това са само листа.
Успях.
Няма да стане така.
Дрехите ви... - Къде е Ромео?
Концентрирай се. Получил ли е съобщението?
Какво съобщение? - От Жулиета!
Може ли да...
Боже Господи!
Не, не. Господи!
Розалина, недей... - Махни се от пътя ми!
Боже! Не е мъртва наистина!
Жулиета е жива! Тя е... - Я се стегни, Розалина!
Опитах се да ти кажа. - Но нали избяга?
С най-бързата си скорост. - О, побягнал си при него.
Все някой трябваше да го стори. Хлапето щеше да се побърка като чуе новината.
И сега какво? - Той каза, че ти ще измислиш,
понеже си с гениални идеи.
Добре. Легни отгоре й, както преди.
Затвори очи. Бързо!
Сега и двамата сте мъртви.
Двама възлюбени, които не могат един без друг.
Мисля, че става. - Смяташ, че ще се хванат?
Възможно е, ако тя не се събуди.
Пресвети Боже!
Не! Защо?
Какво прави тя тук?
Розалина? - Какво търсите всички тук?
Къде е момчето ми? Къде е?
Лорд Монтеки, съжалявам, но всички закъсняхме.
Не...
Клето момче...
Толкова неща не можах да ти кажа.
Върни се! Глупаво момче. Върни се!
И да го друсате, няма да се върне.
Извинете ме.
Капулети, дъщеря ти е виновна за смъртта на сина ми!
Лъжец!
Истината, Монтеки, е, че ти си виновен.
Трябва да те убия още тук. - За Бога!
Няма ли да спрете с кавгите?
Вината е на всички ви. Твоя, и твоя.
На всеки един от вас.
Щяха да са още живи, ако не бяха
осъдителните ви думи, сляпата омраза и дребните спречквания.
Адриан, контролирай дъщеря си.
Млъквай, Марио, нека се изкаже.
Той беше Монтеки, тя беше Капулети.
И какво от това?
Това не ги спря да се харесват.
Не ги спря да се влюбят.
Знаете ли какво ги спря?
Вие!
И глупавата ви война.
Себелюбието ви. Засрамете се!
Да се засрамят фамилиите ви!
Права е.
Вината е наша. - Но най-вече тяхна.
И двамата сте като коне с капаци.
Достатъчно кръв проляхме.
Да сложим край на войната, Капулети.
Ако тяхната смърт е последна, поне няма да е напразно.
Нека приключим с това.
Обединени от общата ни загуба.
Нека мирът възтържествува.
Нека душите им почиват в рая.
Нека ангели да пеят песни там, където почиват душите им.
Нека имената им да бъдат гравирани на мрамор.
Хубав и скъп мрамор - коринтски. - Порфир.
Порфир може. Или дърво.
Дърво? Дървени двери, църковни.
Добра идея. - Тя е жива!
Дъщеричката ми!
Ромео!
Ще целуна тези устни с надеждата, че е останала от отровата по тях.
Жулиета, не! - Не!
Устните му са топли...
Какво бе това, дяволите го взели? - Има ли доктор тук?
Да, искаме потвърждение.
Направете път.
Благодаря. Професионалистът е на място.
Да. Определено са мъртви.
Как може да си сигурна?
Как може ли?
За Бога! Аз съм регистрирана проклета медицинска сестра!
Мислех, че само така те наричат. - Името ми е Джанет!
Монтеки и Капулети, дръпнете се!
Капулети, дръпнете се!
Не можаха...
Не можаха да живеят в мир,
но нека поне почиват в покой.
В този тъжен миг е време да си тръгнем.
Тръгнаха си. Може да ставате.
Толкова те обичам. - Аз те обичам повече.
Не, аз повече.
Кажи ми честно.
Можеше да си преполовил пътя до Венеция.
Защо се върна?
Не знам. В теб има нещо, което ме кара да върша глупости.
Няма да те забравя, Розалина. - И аз теб, Ромео. Беше истинско.
Ела тук.
Така. Трябва да акостирате в пристанището на Пафос.
А може да се установите и в горите на Мелети. И там трябва да е хубаво.
Благодаря ти, Розалина. За всичко.
Че за какво са братовчедките.
Докато небе и земя танцуват сред алени звезди...
Ромео, просто се качвай. - Да, милейди.
Ще се оправиш, приятел. - Да.
Благодаря.
Тази лодка ще ми липсва.
Знам.
Ходила ли си в Кипър? - Не, а ти?
Не.
Остров е. - Да.
Може ли да те попитам нещо?
Какво?
Би ли...
Ако имах друга лодка, би ли...
Ще си помисля.
След стотици години, когато някой разказва тази история,
дали ще споменават и нас?
Честно да ти кажа, не ми пука.
Нито пък на мен.
Превод и субтитри KikoDraka
SA © юни 2023
Режисьор Карън Мейн
Сценаристи Скот Нойщадер и Майкъл Уебър
По новелата на Ребека Сърл "Когато беше мой"
Обичаш ли спорта?
Не бих казала.
А храната? - Какво?
Харесваш ли храната?
Дали я харесвам? - Коя ти е любимата храна? Ястие?
Обичам да ям пица.
Ти не я ли харесваш? - Имам непоносимост към лактоза.
Обичам телешко.
Бебето на кравата? - Такова ли е?
Остават ни още 7 часа път.
И след това само остатъка от живота ни.
Така е.
Да...
Участваха: Кейтлин Девър
Изабела Мерсед
Кайл Алън
Шон Тийл
Кристофър Макдоналд
Мини Драйвър
Брадли Уитфорд и други