Те са!
Готови!
Идват още двама затворника!
По-бързо с веригите!
На позиция!
Леко!
Вратата е подсигурена!
Влиза затворник!
Страхотно, имаме си съкилийник.
Не се обиждай, приятел. Изглеждаш страхотно.
Да те разведем и настаним.
Тук е кофата, в която пикнята ни замръзва.
Толкова, друго няма. - Как се казваш, девойче?
Тя е Холга, аз съм Еджин. А ти?
Бил съм в доста килии, но никога с жена.
Мисля, че ще ми хареса. - Един съвет.
Холга не обича да я безпокоят, докато яде картофи.
Живее за този миг. - Млъквай!
Дадено, млъквам. - Плаша ли те?
Не съм толкова страховит, след като ме опознаеш.
Не се дръж така.
Можем да бъдем много щастливи.
Мисля, че ще изплета ръкавица без пръсти.
Ще я впечатля ли?
Ни богатство, ни съдба на Бог.
Ела насам опитай гроздовия сок.
С приятелите пием и се веселим.
Чашите да пресушим и толкоз за деня.
Спри да пееш! - Дадено, Тобиас.
Съветът по Опрощаване е утре.
Не се надявай, Ед. - За какво говориш?
Джарнатан е в съвета този път. Той е Ааракокра.
Само той може да ни освободи. - Забрави.
Холга, за последен път трошиш лед.
С пълномощията на Алианса на лордовете,
Съветът по Опрощаване започва сега.
Случаят - Еджин Дарвис и Холга Килгор.
За втора година сте в затвора
за едра кражба и измама.
Този съвет има за цел да определи дали сте годни за помилване.
Имаш думата. - Благодаря ви, съветник Андертън.
Уважаеми членове на съвета.
Преди да започна, забелязвам, че съветник Джарнатан не присъства.
Не трябва ли да го изчакаме? - Съветникът е заседнал в бурята.
Можеш да започнеш. - Виждам. Просто…
Ние разчитахме той да присъства.
Започваш или се отказваш от показания.
Чудесно.
Трябва да започна с кратко въведение.
Ще ви изненадам, но невинаги съм бил крадец.
Преди години станах член на "Арфистите".
Шпионска мрежа за борба с тиранията
и защита на потиснатите, без да иска нищо в замяна.
Жена ми Зия ме подкрепи, въпреки че знаеше рисковете.
През деня шпионирах наемници.
Спирах бандитите.
Дори предадох на правосъдието Теян от червените магьосници.
Вечерта се прибирах при любящата си съпруга и дъщеря ми Кира.
Честно казано, на моменти се чудя
за онази част от клетвата ми: "Не искам нищо в замяна".
Жена ми винаги казваше: "Нямаме нужда от нищо, освен теб."
Има ли новини за Джарнатан? Наблизо ли е? Ще почакам.
Не ни ли чу? - Да, бурята.
От чутото за Джарнатан, смятам, че ще се трогне от историята ми.
Не ми се чака още година… - Продължавай.
Разбира се.
Щом си от "Арфистите", имаш врагове на всяка крачка.
Понякога враговете търсят отмъщение.
Никой духовник не може да се справи с червените магьосници.
Нямаше начин да я спасим.
Когато Зия умря, умря и моята клетва.
Съжалявам, трудно се преживява.
Особено без Джарнатан. - Пак ли започваш?
Той пропусна предисторията ми! Как ще ме съди, без да е запознат?
В състояние сме да решим случая и без Джарнатан.
Продължаваш ли? - Докъде бях стигнал?
Вечерта се прибирах при любящата си съпруга и дъщеря ми Кира.
Каза го вече. Не ни бави! - Съжалявам, отплеснах се.
Стигнах дъното само за няколко месеца.
Тогава срещнах Холга. Тя се смили над мен.
Съжали и бебето.
Холга също беше ударила дъното.
Преди много години била прогонена от своето племе,
защото се е влюбила в чуждоземец.
Бързо заживяхме като брат и сестра.
Имахме си доверие и уважение.
Не знаехме как да вадим честни пари,
затова решихме да опитаме нещо ново.
Вълнуващо е да осъзнаеш
какво те дели от всичко, което си искал.
Понякога е просто стъкло.
Не се чудете как съчетаваме престъпен начин на живот с дете.
Взимахме я с нас.
Бързо! Бягай, бягай!
Кира не беше единствената начинаеща. Взехме и магьосника Саймън с нас,
както и измамника Фордж, който ни тласкаше към по-високи цели.
Не мина време и станахме екип.
Бяхме крадци, но в рамките на разумното.
Не сме наранявали никого. Ограбвахме само тези,
които нямаше да се усетят.
Срещнахме магьосницата Софина и всичко се промени.
Не знаехме нищо за нея. Искаше да й помогнем,
за да ограби Корин - крепостта на "Арфистите".
Не знам дали сте чували за нея. Сигурен съм, че Джарнатан я знае.
Крепостта бе пълна с безценни реликви, иззети от злодеи.
Само "Арфистите" имаха достъп.
Затова Софина поиска помощта ни.
Първоначално отказах. Не бих паднал толкова ниско.
Тогава Фордж ми каза, че сред реликвите в Корин
е Скрижала на възкресението - способен да съживи само един човек.
Дори да е убит от меч на червен магьосник.
Само какво ми мина през ума.
Защо не мога да дойда? - Съжалявам, Кир, твърде опасно е.
Тогава не ходи и ти. Имаме си всичко нужно.
Не бих казал, но след този път ще си имаме всичко.
Повярвай ми.
Горе главата, бръмбарче. Ще се върнем скоро.
Не й казах за скрижала. Нямаше да го преживее,
ако се провалим, както и стана.
Скоро ще се видим, любов моя.
Нарушители!
Ето ги!
Ние не нараняваме никого.
Тя спря времето! Помогни й, Саймън.
Не мога! Софина е твърде силна.
Вземи скрижала. Грижи се за Кира.
Обещавам ти.
Истината е, че дори да ме осъдите
за още две или двайсет години…
Наказанието няма да е достатъчно
за най-лошото престъпление, което извърших.
Изоставих дъщеря си.
Но знаете ли, ако решите да ме освободите…
Ще прекарам остатъка от живота си, за да поправя тази грешка.
Искаш ли да добавиш нещо? - Не.
Преди да обявите решението си, умолявам ви да изчакате…
Джарнатан! - Извинете, закъснях.
Толкова се радвам да ви видя! - Назад!
Холга, сега! - Пазачи!
Освободете ме, сър! - Тя хвърля картофи!
Джарнатан!
Но ние ви помилвахме!
Лети, птицо, лети!
Диша.
Казах ти, че ще ни измъкне!
ПОДЗЕМИЯ И ДРАКОНИ: РАЗБОЙНИЧЕСКА ЧЕСТ
Там ли е Кира?
Отдавна никой не е живял тук.
Къде мислиш, че я е отвел Фордж? - Едва ли по-далеч от Брега на Меча.
Фордж винаги е харесвал градовете.
Вечеря за теб и жена ти?
Какво? Тя не ми е жена. - Аз с него?
С тези устни? - Груба си. Само ще пием.
Ще стигнем до Портата на Балдур с лодка.
После тръгваме на север. - Докато търсим Фордж,
ще навестя Марламин.
Сигурна ли си, че искаш да си го причиниш?
Ако не иска да говори с теб? - Не става дума за това какво иска.
Трябва да приключим с това. - Прати ти писмо, че вече не ти е мъж.
Не приключихте ли? - Не разбираш.
Така е, наистина не разбирам.
Това е той.
Кучи син.
Фордж е лорд на Невъруинтър.
Как този клоун е постигнал това?
Докато Кира е с него, не ме интересува. Да тръгваме.
Благодаря, приятел. Какво ми има на устните?
Твърде големи са за лицето ти. - Какво?
Много хора ги харесват.
Не съм виждал това място така оживено.
Навярно е заради Игрите на Високото слънце.
С баща ми бяхме на последните, преди да ги забранят.
Някой спечели ли? - Един стигна до финалния кръг,
преди едно чудовище да го изяде наполовина, така че…
Никой.
Хубаво е да се види, че Фордж не е загубил скромността си.
Колко време мина? - Две години.
Не, откога чакаме тук?
Тате?
Холга? - Кира?
Толкова много ми липсваше. - Здравей, бръмбарче.
Ела тук. - Здравей.
Всеки ден си мислех за теб.
Аз ги изплетох.
Какво е това? - Ръкавици с един пръст!
Благодаря ти. - Добре ли си?
Чичо Фордж беше много мил с мен.
"Чичо" Фордж?
Хайде, той иска да ви види.
Още нося медальона, който ми подари, Холга.
Понякога го използвам, за да се промъквам из замъка.
Толкова е странно, че сте тук. - Кир, чуй.
Искам да знаеш, че много съжалявам за случилото се.
Реших да рискувам и не се получи.
Защо си ми ядосана?
Защото не осъзнаваш вината си.
Ето ги и тях!
Старите ми приятели. Каква приятна изненада.
Ела тук.
Виждам ли леко посивяване тук?
Виждам. Харесва ми. Досадно е, но изглеждаш зрял.
Изглеждаш като…
Мъдър рибар с много тайни.
Холга.
Знам, че не обичаш прегръдките. Но имам нужда от една.
Може ли?
Явно последните години са били ужасни, но да си призная, чаках ви по-късно.
Освободиха ни преждевременно.
За добро поведение. - Да, държахме се добре.
Разбирам. Добре дошли.
Толкова е горещ, че едва не изгорих езика си пак.
Кира, трябва да говорим с кухнята, не е нужно да е толкова горещ.
Да, чаят трябва да е горещ. - Как стана лорд на Невъруинтър?
Добре. Преди да влезеш в затвора, ти обещах да се грижа за Кира.
Тогава не се замислих, докато не я погледнах в очите.
На мига разбрах, че трябва да съм по-добър човек.
Не можех да върна съкровищата, които откраднахме.
Лорд Невърембър се разболя и видях възможност да променя нещата.
Парите от Корин платиха кампанията ми.
Но ще ви призная, нямаше да се справя сам.
Ето я и нея! Помните ли Софина?
Още ли работиш с нея? - Та тя ни хвана.
Не е вярно. Всички щяхме да сме в затвора, ако не беше тя.
Оттогава тя ми е…
Най-добрата съветничка.
Чаят е много горещ, извинявам се, много е горещ.
Софина.
Ще бъдеш ли така добра?
Разбира се.
Благодаря ти. Не знаех…
Не знаех, че ще си пъхнеш пръста в чашата ми, така че…
Ще го оставя за по-късно. - Ако ни дадеш скрижала,
Кира, Холга и аз си тръгваме.
Разбира се, че затова се върна.
Не си тук за мен, а за онзи Скрижал на богатството.
На богатството? - Не.
Това е Скрижал на възкресението. - Извинявай, какво каза?
Заради него се съгласих на обира.
Това ли й каза? Че съм те изоставил за богатства?
Казах й истината, има право да знае.
Той те лъже, Кира.
Исках да върна майка ти.
Стига, Ед. Знам колко много искаш да ти прости,
но повярвай, с лъжи не е начинът. - Змия такава!
Прекрасно знаеше защо той се съгласи.
Защо не ми каза, че го правиш за мама?
Защото не исках ако се проваля отново да я загубиш.
Не можеш да виниш горкото момиче, че не ти вярва.
След всички…
казани лъжи откакто си тук, вярно ли е?
Избягахте ли? - Искахме да се върнем за теб.
Кира, погледни ме. Кълна се. Това е Скрижал на възкресението.
Направих го за майка ти, за нас, довери ми се.
Каза ми да ти се доверя, когато ме напусна.
Кира, недей, почакай! - Дай й време.
С право ви се сърди, нямаше ви години.
И през тези години я настрои срещу мен.
Не, това не е вярно.
Рядко сме говорили за теб. - Дай му това, за което е дошъл.
Скрижалът? Не мисля, да му го връщам.
И щерката му също.
Копеле!
Вече сте на пода! Много неприятна гледка.
Софина наистина е много, много силна магьосница!
Трябва да сте го разбрали, когато ви хвана в капан.
Винаги си искал да ни хванат. - Не, исках да хванат теб и Саймън,
но той някак си избяга.
След толкова години заедно, ни предаде на тази вещица?
Никога не се доверявайте на измамник.
Освен това, Кира е много щастлива тук и добре обгрижвана.
Наистина я обикнах като своя дъщеря.
Не съм искал да бъда баща, докато не станах такъв.
Когато някой взема пример от теб
и го оформяш по свой образ и подобие…
Това е толкова божествено!
Момент, аз съм Бог и лорд. Доста добре се справям!
Блекууд? Би ли ги върнал в затвора?
И не си забравяй наградата.
Имам среща с двама от най-богатите от Портата на Балдур
и от Дълбоката вода, за да осъдим завръщането на игрите.
Невероятно е, нали?
Наистина ми беше приятно да ви видя.
Холга! Холга!
Убий и двамата.
Трябва да я измъкнем. - Разбира се.
Но сега трябва да помислим къде да се укрием.
Имаш ли идея? - Знам, че ти нямаш.
На колене.
Добра брадва.
Дело на Гелрин Фоухамър ли е?
От къде знаеш? - От гравюрата на дръжката.
Много ли е тежка? Лесно ли се борави с нея?
Това е черна стомана.
Струва си. - Сега си наведете главите.
Момент! С какво ще я почистиш?
На път сте да загубите главите си. Това ли те вълнува?
Ако не възразяваш.
С ленено масло, веднъж месечно.
Трябва да е веднъж седмично, затова ръждясва.
Добре, сечи. - Сечи, действай.
Дръж я!
Спри я!
В кърпа ни са вързани!
Преди да напуснем града… - Знам. Да вземем ленено масло.
Чук-чук.
Исках да се уверя, че си добре.
Знаех си, че някой ден пак ще го видя.
Просто си мислих, че всичко ще бъде различно.
Трябва да разбереш.
Когато загуби майка ти…
Той се погуби.
Защо излъга за скрижала?
Може би се срамува да признае какво е загубил, заради глупости.
Може би трябва да говоря с него.
Какво? - Той си тръгна, скъпа моя.
Дадох му Скрижала на богатството.
И той си тръгна.
И Холга ли?
Съжалявам.
Искам да знаеш, че дори той да не е до теб,
аз винаги ще съм с теб.
Знам.
Фактът, че виждаш доброто в мен, ме кара да вярвам,
че не съм чак толкова лош човек.
Може да изстреляме до стаята й стрела с бележка.
Ами, ако уцели нея? - Трябва да поемем този риск.
Да убием дъщеря ми със стрела? Не, забрави.
Дори да получи бележката няма да дойде, защото мисли...
за Фордж като за свой баща.
Трябва да се вмъкнем в замъка и сами да я вземем.
Това е лудост, Ед. Невър е по-охраняван и от Корин.
Помниш какво се случи.
Ще ни трябват хора. - Хора? Че кой ще ни помогне?
Нямаме с какво да им плащаме. - Така е, но Фордж има.
Каза, че най-богатите ще дойдат да залагат на Игрите.
В трезора ще се натрупат съкровища. - Да.
Да не забравяме и скрижала.
После Кира ще разбере, че... - Имахме причина да я оставим.
Нямаше да се изразя така, но... да.
Кого да вземем с нас? Чудя се...
Дали Саймън още е в Трите глигана?
Саймън е некадърен магьосник. - Не сме го виждали две години.
Със сигурност е задобрял.
Никой не може да държи свещ за този трик.
Какво ще кажете за... обичате ли аромат на прясно окосена трева?
Усещате ли? Това е прясно окосена трева.
Синът ми е на 5 и може да прави такава магия.
А може ли това?
Не е станал по-добър. - Не е важно какво прави на сцената.
Не е лесно да бъдеш леко замъглен.
Всеки може да е много мъглив, но да си леко замъглен,
това е истинска магия.
Това да не...
Той краде парите и бижутата ни! - Не вярно. Това е част от номера.
Лъже! - Хванете го!
Заклинание Щит! Щит!
Това не е заклинанието Щит.
Не харесвам този номер.
Мъртъв си!
Саймън. - Холга!
Ще останеш ли за бис? - Измъкнете ме от тук.
Трябваше да ви предупредя, че Фордж е гадняр.
Софина се опита да ме убие, а той стоеше и гледаше.
Казват, че е поболяла лорд Невърембър, за да разчисти пътя за Фордж.
Магиите й са на съвсем друго ниво. - Не се подценявай. Видяхме те.
Да, може да я зашеметиш с номера за прясната трева.
Много смешно. Виж, знам, че искаш да спасиш Кира,
а идеята да свалим Фордж от власт много ми допада,
но да ограбим замъка Невър не си заслужава.
А да ограбваш публиката си заслужава, а?
Доколко си разорен? - Отчайващо.
Мислех довечера да спя в театъра, но вече не е разумно.
Тогава? - Що за тайна магия защитава трезора?
Ще разберем. - Как? Ще се промъкнеш в замъка ли?
Аз ли? Не. Може би друид, променлив друид.
Без да го забележат може да влезе и излезе като...
като мишка или... - Елен.
Да, елен! Ще се смеси с другите елени в замъка.
Не се подигравай. - Откъде ще намерим друид?
Аз познавам друид. Дорик.
Наистина е уникална.
Прозвуча много романтично. - Да. За мен бе така.
Но тя реши, че липсата ми на самочувствие е непривлекателно.
Е, не е най-добрата ти черта. - Благодаря.
В името на Фордж Фицуилям,
затворничката е осъдена на смърт чрез разчленяване,
заради зловредни приказки по адрес на господаря ни.
Изумруденият анклав никога няма да отстъпи!
Не можете да убиете справедливостта! - По моя заповед.
Твоята Дорик е доста радикална. - Готови!
Не, това не е Дорик. - Започвайте!
Убийте я!
Хайде! - Напред!
Това е тя.
Я ми припомни какво е това. - Совомечка.
Още колко нагоре? - Стигнахме.
Стойте! - Чакай, чакай, аз съм!
Саймън. - Кой Саймън?
Леле. - Саймън Омар. Магьосникът.
Ухажвах те... каза, че те карам да се чувстваш тъжна.
Не, заради нещо сторено от мен, а заради самия мен.
А, да... - Да.
Какво правите тук? - Трябва ни елен.
Не ни трябва елен. Искаме да свалим Фордж Фицуилям.
Как така заживя тук? - Родена съм от хора,
които решиха, че не искат дете с двоен произход.
Елфите ме приютиха и ги защитавам. - Още една причина да си с нас.
Само ти можеш да се промъкнеш в замъка
и да ни кажеш какво ни очаква. - Сещате се, че не вярвам на хората.
Намирам ви за пълни с омраза и егоизъм.
Е, аз те намирам за леко зла.
Ако ще помогне - аз съм наполовина човек.
Но си лош магьосник. - Не! Саймън е могъщ магьосник!
Той е потомък на Елминстър Омар.
Единственият начин да успеете, е да си вярвате.
Той не вярва. - Да. Мисля, че си права.
Саймън може да няма моя акъл, или силата на Холга,
но в трудни ситуации се справя. Затова го избрах.
Защото не си близък с друг магьосник. - Не ми помагаш, Холга.
Как изобщо стигна до това? - Аз ли?
Аз планирам. Правя планове.
Вече си го планирал, какво следва?
Ако планът ми се провали, ще направя нов.
Планираш и се проваляш? - Свири и на лютня.
Това не е важно, Холга. Повярвай ми, незаменим съм.
Е, никой от плановете ни да свалим Фордж не сработи.
Осмелихме се да попитаме как дойде на власт,
а той ни обяви за врагове.
Започна да разрушава домовете ни
и да избива хората ни.
Ако скоро не спрем Фордж,
няма да има какво да защитаваме.
Не го правя за пари,
а за хората, които ме приютиха, когато никой не ме искаше.
Значи ще вземем твоя дял.
Долавям нетърпението ти.
Саз Там.
Винаги си била ученикът, на когото най-много разчитам.
Махни качулката.
Не е нужно да криеш знаците от мен.
Предпочитам да ме посекат и одерат,
отколкото да прекарам още час с Фордж Фицуилям.
Този човек е непоносим.
Но никога нямаше да стигнем дотук, ако не беше неговият "чар".
Достатъчно дълго живите омърсяват този свят.
Успокоявай се знаейки, че работата ти тук е към края си.
Ето къде си била!
Забелязвам, че си свалила качулката.
Вероятно ще е по-добре да я сложиш.
Знаеш, че червените магьосници
не са популярни, особено ако са извън Тей.
Естествено ще те счетат за много по-малко популярна тук.
Но кой съм аз да ти казвам какво да правиш.
Пристигнаха Колдуел и Пирадост. Щях да им дам...
Ужасно, нали? Трябва да направя нещо за тези столове.
Те са...
Мисля ще забележете, че сме взели всички възможни мерки
да защитим богатствата, които ще поискате, или не
да заложите по време на Игрите.
Имаме нови решетки във всяко крило на замъка.
Ако се вдигне тревога, никой няма да влезе или излезе.
А накрая ето...
и самия трезор.
Съветничката ми Софина, ще ви запознае с подробностите.
Защитен е с древния печат на Мордекайнен.
Е, може би не всички подробности, но...
достатъчно е да знаете, че това е могъщо заклинание.
Може ли да знам какво ви накара да подновите Игрите?
Лорд Невърембър ги считаше за доста брутални.
С лорд Невърембър сме много различни.
Аз предпочитам да съм на крак,
а той да е във вегетативно състояние.
Ужасен сте.
Може да съм груб, но... истината е,
че само Игрите могат да съберат целия град.
Управниците не трябва да отричат това, за което ламтят хората,
нито да се отказват от богатствата,
които ще спечелят от богаташи като вас.
Така. Кой иска ободрителни напитки?
Тишина!
Тук има Променлив.
Ей! Спри!
Не мога да я хвана!
Значи все пак стана елен. - Съвсем накрая.
Съвсем сигурна ли си за Софина? - Видях знаците й.
Затова не мога да контрирам Спрялото време.
Фордж е знаел. Взе дъщеря ми и му помага магьосник.
Трезорът е защитен от нещо наречено Морти Камен печат.
Морденкайнен? - Да, така беше.
Жалко. - Какво?
Щом е защитен с печата на Морденкайнен не може да влезем.
Не може ли да го отвориш с магия? - Хайде пак се започва.
Мразя хората да мислят, че всеки проблем се решава с магия.
Има си граници. Това не е приспивна приказка.
Това е реалност. - Значи няма как да се отвори?
Ако бях много могъщ магьосник, но не съм. Значи - не.
Или ако имахме Шлема на Отмяната.
Какво? - Шлем, който премахва
всички магии около себе си...
Няма значение. От векове е изчезнал. Приключихме.
Стига де. Какъв е проблемът? Можем да намерим този шлем.
И да го намерим трябва да се настрои, а аз не мога.
Можеш. Знам, че можеш. - Това, че го казваш
не значи, че е така. Не мога. - Можеш.
Ама няма. - Просто го кажи.
Не! - Добре. Да си остане между нас.
Не искам да страда морала на групата. - Какъв морал?
Холга знае къде е шлемът. - Наистина ли?
Племето ми се би с Култа на Дракона в Старите блата.
Можем да ги попитаме. - Това е било преди век.
Всички са мъртви. - И какво? Попитай ги с магия.
Току-що изнесе реч, че не може да оправя всичко с магия.
Всъщност това го мога. - Да съживиш мъртвите?
Не мога да ги съживя, но имам плочка,
с която мога да задавам въпроси на трупове
и после пак са си трупове. - Гадост.
Да, много ужасно. - Много е прекрасно.
Тръгваме към Старите блата. Саймън, благодаря за пиячката.
Какво? Не... - Плати с магия.
Променливият може да е някой от бившите спътници на Фордж.
Може ли Фордж да работи срещу нас?
Стига да има някаква полза,
но няма да попречи на Саз Там за завладяването.
Аз ще пипна тези крадци.
Преди да тръгнеш...
стражите зад нас ги оставиха да избягат.
Разбрах те.
Той е теянин!
Ей, Ед. Виж къде сме.
Марламин? Наистина ли? Защо си го причиняваш?
Просто ще прибера някои от нещата си.
Боядисал е капаците. Хубаво.
Холга! - Здравей, Марламин.
Това е Марламин? - Да.
Всички се изненадахме, когато го видяхме за първи път.
Мислех, че присъдата ти е по-дълга.
Избягах.
Същата стара Холга.
А ти? С какво се занимаваш?
Обичайното. Имам си градина. Работя върху книгата си.
Гледам още пазиш тоягата, която ти дадох.
Да, да.
Може да си я вземеш, ако искаш.
Гуен не обича разходките. - Гуен?
Тук ли си скъпи? - Тук съм.
Напердаших група побойници долу... Здрасти.
Коя ще да си ти? - Гуен, това е Холга.
Доста съм чувала за теб.
Бих ти стиснала ръката, но... - Приятно ми е.
Колко ще останеш в града? - Само минавам.
Отивам да поговоря с няколко трупа на юг от Незме.
Охо, страхотно. Ще се измия за вечеря. Какво ще ядем?
Мариновах гъска и събрах малко кисели боровинки.
Радвам се, че те видях, Холга. - Да.
Откога вие двамата... - Ще стане година.
Прави ли те щастлив? Повече, отколкото те правех аз?
Ще отговоря така. С честен труд си изкарва хляба.
Не се напива до несвяст
и не ме кара да се тревожа през нощта,
чудейки се къде е.
Аз страдах. Прокудиха ме от племето, защото исках да съм с теб.
Опитах да ни построя дом, за да можеш да забравиш,
но ти не можа.
Гуен изглежда добре. Ти заслужаваш това.
Благодаря.
Знаеш ли, че като тръгна изгубих семейството си,
но имах късмет и намерих друго.
Нищо по-малко не желая и на теб.
Скъпата ми Хо-хо.
Ще свалим Фордж
и ще докажа на Марламин и на племето Лосовете,
че сгрешиха, като ме пуснаха да си тръгна.
Ни богатство, ни съдба на Бог
Ела насам опитай гроздовия сок.
С приятелите пием и се веселим
Хайде чашите да пресушим и толкоз за деня.
Насам-натам! Е, знаеш как...
Работата може да почака
Видяхме глупостта на хората.
Вместо да се веселят все мрънкат.
Насам-натам! Е, знаеш как...
Работата може да почака
Видяхме глупостта на хората.
Вместо да се веселят все мрънкат.
Много от народа ми загубиха живота си в тази битка.
Винаги съм си представяла, че съм погребана в такава свещена земя.
Да... Някой да има лопата?
Добре, Саймън, как става това?
Четох заклинанието, което беше на плочката на духовника.
Трябва да е тук някъде. А, ето.
Щом мъртвецът оживее може да му зададем 5 въпроса,
след което пак умира и повече не може да бъде съживен.
Защо 5? - Не знам. Просто така работи нещото.
Може ли да започваме? - Да, веднага.
Възхитително.
Може да не го изричам правилно.
Просто се стреснах. Не се уплаших.
Да започваме.
В битката при Старите блата ли те убиха?
Да. - Прекрасно! Нямах предвид за теб.
Съжалявам, че си загинал.
Още четири въпроса, нали? - Да.
Не, не, не питах теб. Това брои ли се за въпрос?
Да. - Проклятие.
Ще отговаряш, когато говоря на теб, ясно?
Да. - Защо каза "ясно" накрая?
Не съм.
Прекрасно. Къде е лопатата?
Ток Хоргат.
По време на битката видя ли Шлема на Отмяната?
Беше в шефа ми Станхард Гримулф.
Много добре. И той какво направи с него?
Щом врагът прехвърли билото, видяхме, че числено ги превъзхождаме
но скоро се разбра, че това не значи нищо срещу дракона Ракор.
Хоргат!
Вземи го и бягай.
С цената на всичко го пази от Ракор!
Разбирам. Не се тревожи. - Това е последното, което помня.
Да, добре... Благодаря за помощта.
Да отидем при гроба на Станхард Гримулф.
Чакай, чакай! Няма ли да му зададеш останалите три въпроса?
Защо? Каза ни всичко. - Не го оставяй така.
Погледни горкия човечец.
Е, добре. Коя ти е най-любимата храна?
Овес, не, не, ечемик!
Боже. Обичаш ли котки?
Не много. - Добре.
Колко е две и две? - Не мога да смятам.
Не ти ли е по-добре? - Не.
Много често най-тежкото решение, което един водач взима,
е кога да оттегли хората си. Аз издадох заповедта.
Заповядах на подчинения ми да даде шлема
на най-бързия ни ездач, Вен Салафин.
Ако превалим билото, ще може...
Стига де.
Беше утрото на битката.
Излязох от ваната и кракът ми се подхлъзна.
И после отиде да се биеш?
Не. Умрях. Като паднах.
Станхард Гримулф каза, че е дал Шлема на Вен Салафин.
Това си ти, нали?
Аз съм Свен Салафин. Вен е брат ми.
Пълен кошмар. - Вен добре ли е?
Бях ранен и изгубих коня си, докато напусках бойното поле.
Не мислех за себе си.
Само трябваше да опазя Шлема да е в безопасност.
Беше теянин и носеше белега на Саз Там.
Очаквах смъртния удар, но той така и не дойде.
Беше мил човек. Каза, че името му е Зенк Йендар.
Избягал от Саз Там и сега живеел в изгнание.
Тъй като умирах той обеща да опази Шлема
и някак си аз му повярвах.
Шегуваш се. "Мил" теянин?
Говоря истината. - Говориш глупости.
Онзи те е излъгал. Умрял си напразно.
Забравяме Шлема. Да намерим друг път към трезора.
Чувала съм за Зенк. Той е паладин.
Помогна ни да победим духовниците от Талос.
Знам това име от чичо. Зенк е отблъснал Бехолдър
само със заострена кратуна. - Кратуна?
Нещо остро.
Теяните са убийци. Точка по въпроса.
Какво? - И аз съм чувала за него.
Бил се е с братовчед ми при Анарох. Каза, че е добър човек.
Отивайте да намерите този мил Зенк. Ако искате
и плитки може да си сплетете. Аз ще намеря друг начин.
Какъв му е проблемът? - Има лоши спомени от теяните.
Знам как се чувстваш, но нямаме време.
Ще предам Зия. - Не, няма.
Ще го направиш, за да спасиш нея и Кира.
Слушай. Ако Зенк се окаже лош човек,
ще го разсека на две.
Много мило. - Какво може да загубим?
Някой да знае къде е този глупав Зенк?
Последно чух, че работи с арфистите в Морнбрин Шийлд.
Страхотно! Арфисти.
Какъв проблем има с арфистите? - И с тях има лоши спомени.
Добре. Да тръгваме.
Извинете! Още съм жив. - Правилно. Ами...
Коя ти е любимата книга?
Трудно е да избера само една. - Пети въпрос, нали?
От историческите бих казал книгата на Ликантус Зар.
Това беше четвърти въпрос. Ехо?
По дяволите.
Дърпай! Дърпай!
Живо е!
Благодаря! - Благодаря.
Интересен е. - Виждал съм и по-интересни.
Ед, върви да говориш с него. - Иди ти.
И аз съм вадил котки от риби.
Зенк, нали? - Предпочитам да не отговоря,
преди да разбера с кого говоря.
Аз съм Холга Килгор. Това са Саймън и Еджин,
а отзад е Дорик.
И какво ви води в Морбрин Шийлд? - Ти.
Опитваме да намерим Шлема на Дисфункцията.
На Отмяната. Много хора бяха погубени в защита на този шлем.
Дори със споменаването му сякаш омаловажавам саможертвата им.
Джанкли.
Подобно и на вас, добри ми господине.
Известен си като честен и почтен човек.
Уверявам те, че съвсем благородни причини
ни подтикват да намерим този шлем.
Да. Искаме да ограбим някого. - Холга!
Не просто някого, а Фордж Фицуилям
и червеният магьосник, с когото е в съюз.
Елате с мен.
Какво е това място? - Светилище на Арфистите.
Със сигурност приятелят ти Еджин го знае.
Откъде знаеш, че съм бил арфист?
Може да си се отрекъл от клетвата, но тя не се е отрекла от теб.
Това, че изреченото е симетрично, не значи, че не е глупаво.
Защо ще ограбвате Фицуилям? - Открадна дъщерята на Ед,
голямо съкровище от нас и Скрижала на Съживяването.
Не е нужно да знае всичко. - Аз само...
С други думи Фордж е кучи син.
Значи обвинявате майка му за покварата му.
Какво? Не! Просто така се изразих.
Разбирам. Аз не използвам разговорни изречения.
Май не си много забавен, а?
Ако Фицуилям се е съюзил с червен магьосник,
намеренията им едва ли са само политически.
Преди повече от век некромансерът Саз Там
бе един от осемте зулкири, които управляваха Тей.
Страхотно. Урок по история. - Но ламтежа на Там за власт
беше огромен. В навечерието на слънцестоенето,
жителите на столицата се бяха събрали за празника.
Нито те, нито другите от управниците знаеха,
че Там има собствен пъклен план
да организира подъл преврат.
Той освободи Повиканата смърт.
Страшно заклинание, което поробва душите на присъстващите,
и ги подчинява на волята му.
С помощта на червените магьосници,
Саз Там създаде армия от немъртви,
с чиято помощ завладя цялата нация.
Силата на Саз се простира далеч отвъд границите на Тей.
Подозирам, че Там няма да спре,
докато не зарази цял Фейрън със зло.
Свърши ли? - Знаем,
че червените магьосници са лоши. - Както и Фордж.
Ако му помагат да вземе властта, те какво печелят?
Май имаме общи врагове. Ти даваш Шлема, ние сваляме Фордж.
Без богатството си няма да остане лорд.
А магьосниците си губят марионетката.
Какво ще стане с откраднатото? - Има ли значение?
Няма да участвам в незаконна употреба на крадена плячка.
Ами... добре. Ще я разделим между хората в града.
Закълни се. - Какво?
Сложи ръка върху Печата на Арфистите и се закълни,
че наистина ще разпределиш цялото богатство
между хората от Невъруинтър.
Разбира се, добре.
Хайде, Ед, обещай да дадеш парите на хората.
Обещавам да... дам парите на Фордж на хората от Невъруинтър.
Задръж го.
Може още да не вярваш на думите си, но аз вярвам.
Да. Браво на теб. Саймън, прибери го.
Къде е Шлемът? - В Подземното царство.
Подземното царство?
Там ли е в безопасност? Защо там?
Само там всеки, който цени живота не би отишъл.
Звучи прекрасно. - Точно обратното.
Знам. Казах го иронично.
Иронията е острие порязващо най-често този, който го владее.
Така ли? Това ли откри, Зенк?
Има вход източно от планината Меч в гората Криптгарден,
откъдето може да се спуснем към руините Долблунд.
Ако смея да попитам защо се отказа да си арфист?
Убиха жена ми, защото бях арфист.
Съжалявам.
Убийците й получиха ли възмездие?
Искаш да кажеш теяните? Не.
Не всички теяни са зли.
Бях момче, когато Саз Там завладя Тей.
Видях с очите си ужаса от заклинанието.
Почтени хора как се превръщат в чудовища.
Как за секунди се промива мозъка,
как родители се обръщат против собствените си деца.
Успях да избягам жив,
но видяното ме промени завинаги.
И двамата сме изгубили част от себе си.
Сега важното е какво правим с останалото.
Казах ти какво ще правя.
Ще нахлуя в Невър и ще си върна семейството.
А скрижала? Мислиш да възкресиш жена си?
Да. - Много добре.
Питам в плана ти това, което наричаш "живот" е един от много?
Ако върнеш любимата си към стария й живот
няма ли да я лишиш от новия?
Някой друг няма ли да язди до този тип?
Следвай ме през отвора.
Отвор?
В Подземното царство се влиза от много места,
но това е много по-незабележимо.
Аз съм последен.
Преходът е еднодневен. Избрах този път, за да избегнем навалицата.
Стойте един до друг и пазете тишина.
Каквото и да сте чували за това място,
са само частица от действителността.
Ако пътят стане много страшен,
поемете ръката ми и аз ще ви водя.
Отсега ти казвам, че няма да го хвана за ръката.
Бъди бдителна. Не вярвам на този тип.
Въпреки, че ни помага?
Да. Крие нещо в ръкава си.
Единственото моята ръка е в ръкава ми.
Как може да е чул? - И това чух.
Мразя те.
Пътят към руините е насам.
Спрете! Рокнони.
Гълтачи на интелект. Малки са, но страшни.
Зашеметяват жертвите, поглъщат мозъка и поемат контрол над тялото.
Какво ще правим? - Пазете тишина.
Привлича ги менталната енергия.
Колкото плячката е по-интелигентна,
толкова по-голяма е вероятността да я нападнат.
Това беше леко обидно.
Ето го. Висящият град Долблунд.
Шлемът е в далечната страна на пропастта.
Внимавайте. Мостът е защитен от древен гномски капан.
Трябва да следваме точна формула, за да не го задействаме.
И каква е тя? - Елементарна.
До центъра стъпваме само на червени нечетни плочи.
Стъпка по стъпка, с изключение на петата,
която е в страни. Без значение в ляво или дясно,
стига водачът и другите да са равно отдалечени.
После пак стъпваме по нечетни червени плочи
В средата започваме да стъпваме на четни плочи,
но стъпката встрани е след четвъртата плоча
и стигаме до три...
Аз... аз може...
може и да съм стъпил на моста.
Нямах представа откъде фактически започва...
И... съжалявам.
Не звучи като здрава структура.
Не може ли да ни прехвърлиш с магия?
Далеч е за телекинеза.
Имам въже в раницата. Мога да го завържа за брадвата,
да я хвърля и тя да се забие в скалата.
Знаеш, че е скала, нали? - Млъквай.
Откъде взе това? - Кое? А, тоягата на Марламин?
Свих я от един магьосник около Сивите върхове.
Това не е тояга. Това е жезъл "Тук-там".
Какво? - Обсегът му е около 400 метра.
Гледай. Тук.
Там.
Работи!
Виждате ли? Изобщо не ни трябва мост!
Направих го.
Добро решение.
Давам ти това с вярата,
че ще го защитаваш с живота си. - Така ще бъде.
Вземи го.
Тук има зло.
Това да не са... - Теянски убийци.
Остарял си, Йендар.
Сигурно е от скверната кръв на смъртен във вените ти.
А ти, Дралас,
изглеждаш все така зле, както и последния път, когато те видях.
Ще се погрижа да не се виждаме вече.
Оставете ги на мен.
Радвам се, че е на наша страна.
Бързо да изчезваме. - Защо? Нали уби всички.
Не е кой знае какво да убиеш някой, който вече е мъртъв.
Йендар, готов ли си за нова битка?
Бързо!
Това е доста тлъст дракон.
Това е Тамбушар. - Явно си е намерил нова бърлога.
Да не е изял предишната?
Държа те!
Няма изход!
Саймън! Там, горе!
Благодаря.
И ти би сторил същото за мен.
Да...
Гадината няма да се откаже!
Хайде! Заклещи се!
Ние също.
Ще се удавим! - Ами отвори ни портал!
Мога да отворя портал само на място, което виждам!
Искаш да отидеш от тази до другата стена? Това е солена вода.
Саймън, помниш ли трика, който направи в Три глигана?
Мирис на свежо косена трева? - Не. Пламъка на пръста.
Да, защо? - Удари го, Холга!
Искаш повече да го ядосаш? - Щом дам знак, всички се гмуркат.
Това ще е знак за теб, Саймън, ясно?
А ти какво зяпаш? - Арфист, който се отърсва
от летаргията си.
Давай, Холга!
Отново!
Сега!
Тук ви напускам. Желая ви пълен успех в начинанието.
Няма ли да дойдеш? - Бих могъл,
но приключението си е ваше.
Дадох ви инструмента. Сега трябва да го използвате.
Не може ли ти да го направиш?
Ти си по-добър в битки, в стратегии и...
Почти във всичко, освен в приказките.
Говоренето с теб не е добре.
В моменти, когато вярата отслабва, а съмнението нараства,
си припомням древни принципи... - Добре. До скоро.
Виж го. Просто ще се лута някъде.
Върви в права линия.
Чакай малко. Приближава голям камък.
Дали ще го заобиколи?
Не. Точно по него.
Какво си мърмориш? - Подготвям се да го настроя.
Ако не мога, няма да ни е от полза.
За теб е голямо напрежение предвид това, което преживяхме.
Да, осъзнавам го.
Съдбата на всички ни е в твои ръце.
Да го направим.
Ето го и него. Великият Саймън Омар.
Магьосник произлязъл от магьосническа кръв.
Кой си ти? - Не ме ли позна?
Аз също се казвам Омар.
Ти си мой пра, пра, прадядо.
Страхотен шлем.
Какво те кара да си мислиш, че си достоен за него?
Това, че вярвам в себе си?
Мен ли питаш? - Не, аз... сигурен съм.
Аз съм велик магьосник. - Такъв ли си сега?
Интересното при магията е,
че тя избира кой да я владее
и не търпи тъпаци.
Защо ми казваш това? - Мисля, че и сам знаеш, Саймън.
Настрои ли го? - Добре ли си?
Дай да помогна. Какво стана?
Аз... аз говорих с някого. - Така ли?
Моят пра, пра, прадядо. Той... не ми беше от полза.
Говори с него? Гледано оттук
Шлемът излетя в секундата, в която го сложи.
Там времето минава различно. Добре. Ще опитам нов подход.
Супер. Нов подход. Опитай.
Ще се справиш. Можеш.
Задобряваш. Не отлетя много далеч.
Действай. Имаме 6 часа до тръгване към Невъруинтър.
При провал оставам без семейство. - Брилянтно.
Никога не съм виждала по-голям шубелия.
Шубе? Ти също се скри отдолу.
Добре. Аз ще се оправя. - Не, не, не.
Остави на мен.
А искаш да станеш арфист. - Тихо.
Господи. По дяволите. Ето го.
Престани да опитваш да го хванеш.
Просто го пусни на свобода.
Ед! Ед! Имаме проблем.
Не мога да се справя. - С Шлема?
Опитвам от часове! Не мога да мина покрай дъртото копеле!
Казах, че не мога да го настроя. Така стана!
Каква е тази дандания? - Има проблем с Шлема.
Стига, Саймън, просто го направи.
Да, добре. Да. Благодаря, Холга. Просто ще го направя.
Казах ти още в кръчмата, че точно това ще се случи,
ама не ме послуша. - Как така? Какво си му казал?
Каза да си мълчим по морални причини.
Аз... - Знаеш ли защо? Защото
е най-големият инат, когото познавам!
Искаш да правим неща, които знаеш, че не стават.
Като не станат ни натякваш! - Ако не можеш
да настроиш Шлема, ще минем на план "Б".
План "Б"? Изровихме хората ми, бяхме под земята за Шлема,
а си знаел, че той не може да го използва?
Вие не си помагате, а само лъжете.
Не излъгах. Наистина мислех, че Саймън ще се справи.
Вижте. След броени часове започват игрите.
Това правим ние. Гъвкави сме.
Вместо да се дърлим кой сбъркал, кой лъгал,
да се хванем и да измислим нов план!
Ще измисля как да се прибера у дома.
Защо така сляпо ви се доверих?
И аз тръгвам. Съжалявам за Кира.
Ще намерим начин да я приберем. Просто няма да е днес.
Трябва да е днес. Докато не е при нас, не сме свършили.
Не ти ли писна да се проваляш? - Не! В това е смисълът.
Не трябва да спираме при провал.
Ако спрем, значи наистина сме се провалили.
Какво? - Чуйте сега.
Никой от нас не може да каже,
че животът му протича както се е надявал.
Нали така? Холга.
Ти напусна племето си заради мъж,
а той те напусна, защото ти тъжеше, че си напуснала племето си.
Ако сега напуснеш, не променяш нищо от това!
Същото е и с теб, Саймън. Ти си дребен крадец
замаскиран като дребен магьосник.
Пак ли ще правиш трикове? - По-добре, отколкото да умра.
Има и по-лоши неща от смъртта. Ти, Дорик си почтена.
Едвали искаш да се върнеш в анклава и да кажеш,
че си имала шанс да спасиш някого, но си си тръгнала.
Бързо казваш, че ние сме се провалили. Ами ти, Ед?
Аз ли? Аз съм шампион в провалите!
Загубих всичко, на което някога съм държал и вината беше моя.
Искаш ли да знаеш кой всъщност уби жена ми?
Аз бях.
Реших, че заслужаваме по-добър живот от този,
който клетвата на арфист ни дава,
но не знаех, че червените магьосници са белязали съкровищата си.
Доведох ги точно до прага ни.
Дори нямах късмет да съм у дома, когато са дошли.
Провалих се пред арфистите, пред семейството си, пред вас
и точно затова не мога да се откажа.
Сега, ако ме извините, отивам да седна на онзи камък
и да измисля план.
Направи ми място.
И аз бих седнал, но на камъка няма място.
Какво ще кажете за това? Да използваме жезъла "Тук-там",
за да влезем в трезора. - Вече обясних.
Не може да се ползва в стая, която не виждаш.
Не казах това. Казвам, че може да отворим портал на нещо
и после това нещо някак да го вмъкнем в трезора.
Единственото, което влиза в трезора, са съкровища.
Значи ще прикачим портал за някакво съкровище.
Фордж каза, че богаташите от Портата на Балдур и Дълбока вода
докарват плячките си в града.
Ще минат по Високия път. Може да пипнем някои от конвоите.
Ще имат голяма охрана. - Охраната ще дебне за крадци,
които взимат, а не хора, които слагат нещо във фургоните!
Холга, бих могъл да те целуна! - Само опитай.
Перфектно. Много благодаря.
С каква огромна радост посрещам вас,
добрите хора на Невъруинтър на подновяването
на Игрите на Високото слънце!
Ще присъствате на най-вълнуващия спектакъл
в Брега на Меча.
Правилата са прости:
Пет трудни предизвикателства, пет отбора от шампиони.
Който оцелее и стигне до клетката на Светилището,
минава на следващия кръг.
Едно ще ви кажа. Приканвам ви
да не напускате арената до края на игрите,
защото за всеки от вас ще има прекрасен подарък!
Сега ме свалете. Аз съм абсурдно високо.
Не се бяхме разбрали така.
О, не. - Какво е станало?
Гледа към пода. Защо така са я сложили?
Проклятие. - Защо всичко се проваля?
Може да успея да направя пролука.
Игрите започват. Минаваме на план "В".
Глупости. Какво е план "В"?
План "В" е да се върнем на план "А". Ще се настроиш към Шлема.
Защо просто не каза план "А"?
План "А" смърдеше. - Знаеш, че не мога да го настроя.
Не е вярно! Не можеше.
Погледни ме. Погледни ме!
Помниш Шумна вода? Не можеше да се качиш,
докато не насъскаха кучетата по теб.
А когато взехме копието на Аут Фезим
магията ти не стана, а стрелите летяха покрай нас.
Дори в Трите глигана обърна гравитацията в целия театър!
Наистина ли? - Случайно. Дива магия.
Стана само защото щяха да ме убият. - Именно!
Ти си в силата си,
когато мислиш, че си слаб,
но се справяш.
Ще влезеш в трезора, чу ли?
Не защото можеш...
а защото трябва.
Продължавам. Ако изчопля и половин сантиметър,
ще се промъкна като червей.
Червей! Както червей! Перфектно!
Ето! Имаме план "Д", ако план "В" се провали.
Не е план "Д", а отново план "Б".
План "Б" не струваше. - Всички са калпави.
Вземете. Ще го ползваме, за да държим връзка.
Да, ама това е камък. - Всъщност това са...
предаващи звука камъни, но ще работят само около час.
Умно.
А как ще влезем там?
Лесно. Ще им отклоним вниманието.
Започвам да харесвам план "В".
Каква работа имаш тук?
Битката щом свърши любящи приятели те стават.
Синове прегръщат майки, братя и бащи.
Съперници в битката, другари в живота.
Да празнуваме сега девойки и момци.
Битката щом свърши любящи приятелите стават.
Да празнуваме сега девойки... Празнуваме сега девойки...
Празнуваме девойки... Празнуваме девойки...
Прецакваш песента! - Кракът ми се заклещи.
Концентрирай се, Саймън.
Празник... празник... празник... празник... празник...
Каква е тази щуротия?
Празник...
Мисля, че започват да подозират нещо.
Девет кръга на ада!
Там! Натрапници! - Хайде!
Стаята на Кира е горе. Открийте трезора и ще се съберем.
Вървете! - Спрете!
Ето я! - Ще ги задържа ти намери трезора.
Сигурна ли си, че не мога да помогна? - Определено.
Не трябва да си толкова сигурна. - Хванете я!
Слушай внимателно.
Аз съм от Съвета. Те току-що се качиха горе.
Бързо! Да тръгваме!
Отваряй! - Минутка!
И така става.
Добре. Можеш да се справиш.
Спокойно. Без бързане. - Ето го!
Виж кой се върна. Бъдещият магьосник.
Нямам време за това! - Аз имам цялото време на света.
Не разбираш. Ще умрем, ако не овладея Шлема!
Ще умреш като глупак. По-добре отколкото да живееш глупак.
Достатъчно. Не ме познаваш. - Знам, че петниш фамилното си име!
По дяволите името. Остави ме да се настроя!
Не и докато съм жив. - Ти не си жив!
Времето ти е отминало. Сега е мой ред.
Няма да позволя. - Не ми пука!
Извинявай.
Доста време ти отне.
Саймън!
Саймън, ти ли беше?
Аз! Направих го! - Браво.
Предполагам, че сам съм се възпирал.
Точно това казвах и аз!
Успях да вляза в трезора. - Ние също.
Тук няма нищо. - Как така?
Всичко е тук. Къде сте вие?
Ти къде си? - Мисля, че съм под арената.
Фордж. - Ето този.
Това хич не е добре.
Саймън! Дорик! Там ли сте?
Какво правиш тук? - Кира!
Дойдох за теб. Трябва да тръгваме.
Ти ме изостави. - Не, не!
Знам, че ме смяташ за лъжец и лош баща, но...
Аз съм лош баща.
Наистина те изоставих и се опитвах да върна майка ти.
Опитвах...
да върна жена си.
Ако... може би, ако бе имала шанс да я опознаеш
и обикнеш, както я обичах аз, би ме разбрала.
Ако сега дойдеш с мен,
може и да имаш този шанс.
Мислиш си, че можеш да различиш
собствената си дъщеря от 300 годишна магьосница.
Кира е в безопасност. За разлика от мен не знаеше, че идваш.
Не мисля, че знае, че си станал толкова упорит.
Виж, Ед...
наистина съжалявам, че нещата взеха такъв обрат,
но ако си честен пред себе си,
трябва да признаеш, че аз мога да дам на Кира по-добър живот.
Надявам се да си спокоен като знаеш, че ще е с баща, когото заслужава.
Започвам да се вкисвам, защото...
не искам да видя как умираш
и по тази причина ще напусна стаята.
Какво?
Ако ще ни убиваш поне нека умрем с достойнство.
Какво искаш да кажеш? - Включи ни в Игрите.
Дай ни шанс да се бием. - Това не е шанс.
Изобщо не е шанс. Дори някак да оцелеете
в турнирите, Софина
ще...
По-добре да умрете тук, отколкото да участвате в Игрите.
Не. Пребориха се с твоите и моите хора.
Нека се бият на арената.
Заслужават го.
В Игрите...
Да. - Това си беше лош ден.
Може да искаш да си поспиш. - Ние в...
На арената сме.
Този глупчо е навил Фордж да ни включи в игрите.
Глупчо? Спасих ни! Сега сме точно, където Дорик е видяла съкровището.
Не е ли подозрително, че Софина се е съгласила?
Да. Определено замисля нещо.
Къде точно под арената беше?
Помниш ли? - Не съм сигурна.
Имаше док. Видях стражите да товарят всичко на кораб.
Кораб. Фордж не е крил от нас богатствата...
Крадял ги е. Не е искал да е лорд.
Това само го е доближило до трезора.
Подновил е Игрите, за да увеличи приходите си.
Ами Кира?
Не може да я оставим. Трябва да се качим на кораба.
Не разбирам. Ако Фордж бяга, какво печели Софина?
Може да успея да ни измъкна.
Гривна за блокиране на магията. Сложиха и на мен.
Точно като започна да задобряваш.
Просто ще минем през лабиринта?
Може би докато стигнем клетката?
Бягайте!
Намерете клетката!
След мен!
Благодаря.
Къде са другите? - Ела. Насам.
Опитвал ли си месо от звяр?
Не. Прекалено остра миризма има за мен.
Корабът е готов, господарю.
Явно корабът ми е готов, затова...
С Кира ще потегляме.
Дано сътрудничеството ни е било приятно за теб, както беше...
Махай се от града ми. - Да, правилно.
Махай се!
Изгаря!
Още малко и щях да си изгубя ръката.
Да, а виж какво изгуби. Хайде.
Дорик? Дорик! - Трябва да има някакъв изход.
Хайде! Бързо!
Да, хайде!
Не. Това не е изходът.
Да, това е. - Ако оцелеем, ще играем пак
и пак, докато и последният в клетката не умре.
Трябва да намерим начин да се справим.
Имам идея. След мен.
Не! Върнете се! - Казвай идеята.
Като чуем гонга, скачаме вътре.
В това нещо ли? - Искаш да умреш като този?
Ще останем вътре само за секунди.
Ако всички влезем кой ще ни издърпа навън?
Аз. Доверете ми се. - Винаги.
Чакайте.
Чакайте! Сега!
Проклятие! Това нещо жили!
Трябва да се махаме.
Била съм тук. - Вещите ни.
Саймън. Опитай да отключиш гривната.
След мен.
Каква втора среща, а?
Пътуване? - Да. Изскочи нещо.
Ако тръгнем веднага, ще сме в безопасност.
В безопасност от какво?
Какво е това? - Това е засада на кораба,
с който бягаш от Невъруинтър.
Тате. - Здравей, скъпа.
Фордж, защо не й кажеш какво е това?
Не знам. - Скрижал на Съживяването, Кира.
Това е причината да те напусна.
Баща ти казва истината, бръмбарче.
Чичо Фордж досега те лъжеше.
Глупости. Пълни глупости!
Ела с мен, Кира. Ще се върнем у дома и ще си върнем мама.
Отново можем да сме семейство.
Няма да вземеш парите ми. Остави скрижала
и всички се махайте от кораба ми.
Веднага! - Добре, добре, добре.
Какво правиш? - Тихо, скъпа. Замълчи.
Слизаме. Само не я наранявай.
Виждаш ли, Кира? Баща ти ме познава.
Знае, че съм готов да сторя ужасни неща,
дори и с близките ми хора, за да получа, каквото искам.
В крайна сметка това е разликата между просяка и...
Никой няма да нарани бръмбарчето ми.
Саймън, измъкни ни от тук!
Съжалявам, Ед.
Извинявай, Фордж!
Какво е това? - Кой знае? 20 хиляди на Сиви ръце!
Съжалявам, че му повярвах.
Какво? За какво говориш?
Няма за какво да се извиняваш.
Аз трябваше да направя много неща по друг начин.
Имах безброй извинения, но май ги дадох на Софина.
Обичам те, Кира.
Вече никога и нищо няма да ни застане на пътя.
Обещавам.
И аз те обичам, тате.
Радвам се, че пак си при нас, хлапе.
Знаете ли колко богатства има на този кораб?
Учуден съм, че още плава.
Добре. Ще трябва да се покрием.
Какво е това?
Това е Повиканата смърт.
Затова й е трябвал Фордж.
Игрите са събрали целия град за заклинанието.
Саз Там превзема Невъруинтър.
По дяволите.
Какво ще правим като пристигнем?
Мисля. Саймън, на какво разстояние работеше жезъла?
400 метра. Защо?
Ще спазя обещанието, което дадох на Зенк.
Каквото и да е това, спри. Веднага!
Вижте! Тя е теянка!
Спри! Моля те, спри!
Ей, ти! Шефът на пристанището. - Виждаш ли това?
С властта на лорд, искам кораб с екипаж
да преследва петима, които...
Какво е това? Не!
Това са подаръците, които обеща Фордж!
Не! Не! Не! - Не, не, не!
Не! Не!
Това е за теб.
Добре. Няма да се свърши, докато не я победим.
Каквото и да се случи с нас, остани скрита.
Използвай колието си.
Къде е отишла според теб?
Пропусна.
Добре ли си?
Какво ще правим като я стигнем? - Остави на мен.
Не може да се мерите с мен!
Достатъчно!
Друг начин на спиране на времето!
Саймън, можеш ли да я спреш? - Не! Много е силна!
Много съжалявам...
Прекалено дълго търпях
арогантността на Фордж Фицуилям.
Фалшивият чар. Шегичките.
И точно, когато започнах да прочиствам това място
от живата мръсотия ти се осмели да се намесиш.
Сега ще умреш,
но бъди сигурен, че това не е краят.
Очакват те вечни мъки.
Извинявай, но дъхът ти смърди... на мръсно пране. Ужасно е.
Какво е това? - Блокирах те. Ставам по-добър.
Разсеяхме те и Кира ти надяна спиращата гривна,
за да може Дорик да направи това...
Мисля, че я пипна сега.
Честно казано не мислех, че планът ще проработи.
Увери ни, че ще проработи.
Холга!
Пипнахме ли я? - Холга?
Да. Да, пипнахме я.
Това... не е най-доброто място. - Боже.
Не, не е... Не е зле.
Ето, вземи. Саймън! Саймън, помогни й.
Това е острие на червен магьосник. Нищо не мога да направя.
Ще те закърпим. Няма страшно. Не си отивай! Моля те!
Спокойно, бръмбарче. - Не си отивай.
Не скърби за мен. - Не, не, не. Без последни думи.
Никакви такива. - Горда съм от стореното досега.
Умирам като герой.
А ти...
Ти си добър човек. Истински арфист.
Млъквай. Аз съм кретен. Знаеш това.
Обещай ми нещо.
Всичко обещавам. - Ще се грижиш добре за дъщеря си.
Тя е най-доброто нещо, което си направил.
Обещавам.
Ни богатство, ни съдба на Бог.
Ела насам, опитай гроздовия сок.
С приятелите пием и се веселим
Чашата ще наклоня и ще приключа за деня.
Насам-натам! Е, знаеш...
Не. Не!
Нужна си ми.
Може да го използваме само веднъж.
Знам.
Велики Саз, дай отново живот на Холга Килгор.
Не ми казвай, че го изхаби за мен.
Защо го направи?
Саз Там хич няма да е доволен от това,
но ако дойде за нас, ние ще сме готови.
Ние? - А, да, ти не обичаш хората, нали?
Някой стават. Ами ти?
Ще се върнеш при арфистите, за да си сред своите?
Аз съм си сред своите.
Е... знам, че последният ми опит да те ухажвам беше провал,
но се чудя дали ще помислиш да ми дадеш още един шанс?
Да, добре. - Да?
По-спокойно. - Да, да.
По дяволите! Проклет потир.
Добър вечер.
Естествено се сещате какво последва.
Щом магията на Софина беше премахната,
лорд Невърембър се свести.
Първото му действие беше да награди
спасителите на Невъруинтър с медали за героизъм.
На Изумрудения анклав,
официално определи защита за народа и земята му.
Някой може да казва, че действията ми са осъдителни,
но те доведоха до виртуален ренесанс на града.
Докато излежавах първата година от присъдата си искам да кажа,
че тя беше като проглеждане.
Отворих очи, вгледах се в себе си
и се запитах... "Какво става?"
Тогава осъзнах, че всичко е започнало с майка ми.
Тя беше много строга жена и беше склонна към...
Спри! Спри! Чухме достатъчно.
Помилването е отказано.
Съветът се разпуска.
Джарнатан!
Не, не! Ужасно съжалявам.
Не знам какво ме прихвана. Съжалявам, съжалявам!
Има финална сцена
Превод и субтитри: mia_one и Слав Славов
© 2023 Translator's Heaven subs.sab.bz
Искате да правите субтитри? Заповядайте при нас: subs.sab.bz
Крис Пайн
Мишел Родригес
Реге-Жан Пейдж
Джъстис Смит
София Лилис
Хю Грант
Клои Колман, Дейзи Хед
Ехо?
Някой може ли да ми зададе още един въпрос?
Има ли някой?