Здравейте, момчета и момичета.
Напоследък може би сте забелязали някои промени в телата си.
Но не се притеснявайте, тези промени са напълно нормални.
Това, което ви се случва, се нарича пубертет.
Това е процесът на превръщане от дете в възрастен.
- Докладвани са смъртни случаи в градове по целия свят.
Обратно към вас - Това
не е от природата, хора.
Това е биологично оръжие, създадено от човека.
- В мащаб, какъвто никога не сме
виждали, и всеки възрастен е в риск.
- Изглежда, че болестта няма
ефект върху децата преди пубертета.
Въпреки това, когато заразените деца достигнат
пубертета, ефектите на болестта ще бъдат фатални.
Може да ви се струва странно,
неудобно, дори неприятно понякога,
но се случва на всеки един от нас.
- Нека се помолим за децата си,
защото скоро ще си отидем и те ще
трябва да понасят тази чума сами.
Няма да се справим!
Да, ще се справим! Хуа!
Сладък раница.
Донеси я тук.
- Ела и я вземи.
Аз ще я взема.
Виж, приятелю, има два начина да стане това.
Лесният начин или...
Какво казвам?
Нищо на този свят не е лесно!
- Той те нарани?
Добре съм.
- Кажи ми, има ли вода.
Бих убил за нещо с мехурчета.
По дяволите, човече.
Какво ти става?
Мислиш, че е смешно?
Да умреш от глад в проклетите гори?
- Шшшт!
Слушай.
Чуваш ли това?
- Къде сме?
Това място не е на картата.
Да го пропуснем. Трябва да намерим гения.
- Чакай.
Имат вода.
Но са въоръжени.
Тежко.
- Вода?
Имат цял океан!
Така че.
Какво правим тук?
- Моят ход е.
Ти оставаш на разузнаване.
Досадно!
- Дръж се ниско и огледай района.
Това е само спирка.
- Чакай. Оставяш ме тук?
Сам?
В територията на Сините?
Чух, че намерили старци наоколо.
Увити в синя пластмаса.
Гърлата им разрязани.
Като прасета.
- Не бъди страхливец.
Ще се върна с вкусна изненада само за теб.
Не губи това.
Страх от приказка за духове.
- Не ме е страх!
Не е приказка.
- Стой!
Кой е там?
- Вода!
Моля.
Ще се срещнем след три часа. При джаз свирачите.
- Джаз свирачи?
Благодаря.
Беше трудно навън.
Отивам на север. Град на име Дерби.
Чувал ли си за него?
Казват, че има някакъв дете-гений,
който е направил ваксина или нещо подобно.
Вероятно е само слух, но все пак ще отида да проверя...
- Сам ли си?
Сигурен ли си?
Мразя изненади.
- Да.
Просто се шегувам.
Обичам изненади. Ти идваш от града, нали?
Чух, че децата там се държат като луди,
като пълни луди, като Мад Макс и други такива.
Майка ми беше от там. Откъде си ти?
Аз съм от- Познай
какво работя?
Залагам, че не можеш да познаеш.
Не че парите имат значение вече.
Съжалявам, просто се вълнувам, когато срещам нови хора.
Говорейки за изненади, трябва да ти покажа нещо.
Моят проект, Ал-Шифа.
Ще се шашнеш. Буквално ще промени света.
Можеш ли да ходиш по това?
- Някак си.
- Чудесно. Ето, нека ти помогна.
- Ръцете горе и не мърдай.
Всичко това е мое сега.
Така че бъди мил и събери
нещата си за мен и ще си тръгна.
- Чия е тази кръв?
- На последния, който не направи каквото му казаха.
Стой неподвижно!
Още една крачка и ще те изпека.
Не се шегувам, това не е игра.
- Сигурно е.
- Децата днес.
Уау!
Наистина щеше да ме гръмнеш така.
Ти си безсърдечен.
Кажи какво.
Извини се и може би ще ти покажа проекта си.
- Махай се!
Хей, Бюй!
- Добре, знаеш ли какво?
Вече започваш да ме дразниш.
Моля те.
Не. Няма повече снимки.
Не!
Спри!
Не! Не съм болен вече!
Свали се от мен!
Спри! Спри!
Спри!
- Идиот!
Стой мирно!
- Дете.
Дете!
- Името ми е Куан.
И залагам, че сме на една възраст.
Добре.
Това ще боли, но си глупак.
И го заслужаваш.
Не ме е страх.
- Какво е това?
Вечеря.
- Това мирише на боклук.
Изчакай! Извинявай.
- Уау, джакпот.
Това са моите, момиче.
- Инес.
- Какво?
- Инес. Това е името ми, френско е.
Ясно е тази вечер.
- Да спиш под красивата звезда.
Това е френски за "да спиш
под-" - Знам. Говориш ли френски?
Не.
Не много. Майка ми ме научи.
Тя знаеше, като, 20 езика.
Искаше да научи всички. Дори в края.
Трябваше да я видите в болничното й легло с
всичките й разговорници натрупани около нея.
Броеше до 10 на индонезийски.
Едно.
Две.
Три.
- Куан, защо ми помагаш?
- Начинът, по който го виждам, е че си помагаме взаимно.
Моят проект, той е...
Той е като футболен мач.
Имам нужда от отбор. Не мога сам.
Освен ако не хвърля топката много високо към себе си.
Или направи малки картонени отборни фигури и-
- Какъв проект?
- Чувал ли си за Ал-Шифа?
Това е древна персийска книга. Значи "Изцелението".
Сега, не съм религиозен,
наистина, но казват, че ако
можеш да рецитираш цялата
Ал-Шифа на болен човек, той ще се излекува така.
Така че това правя.
Това е моят проект. Дръж това.
- Правиш лек?
- Да.
- Знам го!
Ти си детето гений! Ти си този, когото търсех!
- Не можеш да излекуваш вируса.
Това е буквално невъзможно.
Моето лекарство е за нещо друго.
- Чакай, тогава ти не си- - Гледай това.
Аз съм златен бог...
Или не.
По дяволите.
- Чакай, тогава какво лекуваш?
- Е, то е като...
Вярваше ли в Дядо Коледа когато беше по-малък?
- Разбира се.
- Точно така, когато си дете,
вярваш в невъзможното.
Но после порастваш
и светът те учи, че това не е истина.
Спираш да вярваш.
Но какво ако светът греши?
- Какъв е тоя глупав разговор?
Видя ли света днес?
Извратените неща, които тези деца правят един на друг?
Това е болест! Всички сме болни, отвътре и отвън.
Съжалявам, но си странен и аз съм объркан и
всичко това изглежда като огромна загуба на време!
Което, ако не си забелязал,
Това е в недостиг тези дни!
Искам...
Аз, аз...
- Какво искаш?
- Аз...
Аз...
Бюи, не!
Голяма грешка!
Вие сте мъртви!
- Тя те нарани?
- Трябва да я елиминираме.
Какво, по дяволите?
Бюи!
Мръсотия!
- По-бързо.
Знаеш, имах перфектен план,
преди ти и твоят приятел с
дупката да объркате всичко.
Сега не съм толкова сигурен.
Искам да кажа, може би си прав.
Може би съм сгрешил за този свят.
Искам да кажа, по дяволите, ние така или иначе ще умрем, нали?
Защо да губим време?
Защо да не се избием?
Движи се.
Какво виждаш?
- Мухлясал стар слайд.
Грешно.
Виждаш само това, което е пред теб.
Имаш въображение, нали, глупако?
Използвай го.
Виж какво може да бъде това място.
Какво можем да споделим с всички останали.
Погледни.
- Не, не, не, не, не, не, не!
Не!
Можем ли да го направим отново?
Да!
Докато преминаваме през пубертета,
започваме да забелязваме промени в телата си.
Гласът ни започва да звучи различно.
Виж, има орган в гърлото ти,
наречен ларинкс или гласова кутия.
По време на пубертета ларинксът ти пораства по-дебел и по-голям.
Момчетата ще забележат, че гласът им става по-дълбок.
Момичетата също, но само малко.
Така че се приготви, защото пубертетът
те води по неравния път към зрелостта.
Отпусни се, Скарфейс.
Първото убийство винаги е най-трудно.
Ще стане много по-лесно с малко повече практика.
И се стегни. Ти си шампионът на седмицата!
Току-що се присъедини към новия ми отбор.
Ето униформата ти.
Скарфейс, не ми се прави на ревливо дете сега.
Ако искаш да си част от моя отбор, по-добре се стегни.
Хей! Ела тук!
По-бързо! По-бързо!
- Проклета кучка.
- Откъде научи да правиш това?
Ти си риба нинджа.
- YouTube.
- Виждаш ли какво виждам, нали?
- Да, разбира се.
Малко сол, малко чили масло и имаме вкусна...
- Ръцете далеч от Carpe Diem!
Имайте малко визия. Това е само началото.
Ако накараме гигантския ти приятел да
ни помогне, ще напълним това място с
екземпляри, ще се уверим, че атракциите
и пързалките са чисти и работят, и готово!
Ще бъдем гордите собственици на
най-добрия тематичен парк и
воден развлекателен център в света.
- Най-добър и единствен.
Боже мой.
Защо да носиш фалшиво оръжие, като имаш истинско?
- Никога не показвай на врага истинската сила на силите си.
Изкуството на войната.
Sunny Zoo го е написал.
- Това е Сун Дзъ, не Sunny Zoo.
И той никога не каза това.
- Тогава беше Том Круз.
Кажи, какво мислиш, че се случи със зоопарковете?
Мислиш ли, че всички животни се изядоха?
Или някои от тях избягаха и започнаха да пекат хора?
Какво би предпочел да се биеш? Лъв или Синьо Страшилище?
- Синьо Страшилище. Защото не са истински.
- Те са твърде истински.
Сега сме в един отбор, нали?
И ще оставиш настрана гениалното си
търсене и ще ми помогнеш с Ал-Шифа.
Не лъжи!
Виждам, когато лъжеш.
- Пълни глупости.
Чакай!
Уау.
Ти току-що, като, спаси живота ми.
- Този човек не е отровен.
Твърде истински!
- Човече!
Сините Страшилища бяха измислени от някакъв бос
да изплаши екипа си и да ги държи в ред.
Вярвай ми, това правя.
Само че щях да измисля по-добро име.
- Нямаш екип.
- Имах.
Какво стана с тях?
- Какво мислиш? Те бяха с две години напред.
Станаха старци преди време.
Само аз и Бюй останахме.
Съжалявам.
- Не се притеснявай. Никой няма да им липсва.
- Искам да имам екип. Имам само глупавия Лука.
- Кой? - Лука, брат ми.
Голям досадник е.
Трябваше да донесе вода от реката.
Сигурно е някъде там, играе
си с колички или нещо подобно.
Този хлапак...
Инес, на Земята!
- Извинявай. Какво беше...
- Казах, видя ли Лука по пътя си?
< - Извинявай.
< - Какъв малък страхливец.
- Спокойно, тигърче.
- Отне ти достатъчно време.
- Ако беше мил с нея за две
секунди, щеше да те пусне.
- Кога ще бъдем мили?
Не го разбирам, човек.
Тук всичко е объркано.
По дяволите! - Спокойно!
Тя няма да ни види.
Тя е луда и без глас.
Йо, губим време тук.
Трябва да се движим и да намерим този гений вече.
Искаш ли да станеш пълен старец в тази дупка или какво?
- Така че просто излъжи я. Кажи, че съжаляваш.
- Не съм като теб.
Не съм лъжец.
- Ти си болка в задника ми.
- Чакай.
- Имам грешния ключ.
- От първия ден правя това, което винаги си казвал.
Може би не съм умен като теб,
но мога да видя какво е пред лицето ми.
И ти казвам, тази момиче,
тя не сме ние.
- Бюй.
Пусни ме!
- Тя ме намушка!
За какво всички стоите? Направете нещо!
Един от вас да я вземе!
Аз съм вашият проклет лидер!
Мръсотия.
Мръсотия, мръсотия, мръсотия, мръсотия, мръсотия!
- Кралят е мъртъв. Да живее проклетата кралица!
Отсега нататък правите каквото
кажа, когато го кажа, или ще изгорите.
Разбрахме ли се?
Прекрасно.
Първо нещата: край на това.
Не трябва да се бием помежду си.
Това не е "Игрите на глада"
.
Ние сме заедно и поддържаме системата проста и двоична.
Има два вида хора.
Ние и те.
И ако не си с нас, е, тогава си сам. Какво казваш?
Бюи?
Ние?
Или те?
Чакай! Аз...
Предавам се!
Побеждаваш! Спри, моля!
Това е последният ти шанс.
Концентрирай се.
Направи го да си струва.
Хо-хо-хо!
Жалко.
Толкова близо.
Хей! Имаш само три опита!
Знаеш, измамниците мамят само себе си.
Глупаво момиче.
О, не. Време е за храна.
Ние няма да ядем тази боклучава супа никога повече.
Каква друга дума има за свещено?
- Ами...
Свещено?
Осветено?
Божествено? - Осветено.
Това е перфектно.
Хей, искаш ли да знаеш за какво пиша?
Не особено.
Боже мой!
Това е най-вкусното нещо,
което съм ял през живота си.
Това е магия. Това...
Това е...
Това е Carpe Diem.
Обичах тази риба.
И не е твоята риба.
Това е Severus Snake.
- Не е готино!
Какъв е този идиотски име Severus Snake?
Това е дори...
Чакай.
Не, разбирам.
Това всъщност е доста смешно. Това е доста смешно.
Инес, как знаеш толкова много думи?
- Четях много. Като майка ти.
И ти ли беше болна?
- Така че разкажи ми.
Не знам.
Прекарах много време в болницата.
Нямаше с кого да говоря. Бях отегчена до смърт.
Къде бяха родителите ти?
Никога не съм ги срещал.
Така че четох.
Много.
Любимите ми бяха историите с бедствия
и чудовища, където всички умират накрая.
Започнах да си представям какво бих направил, ако това някога се случи с мен.
И тогава започнах, като, да проучвам какво да правя.
И колкото повече четях, толкова повече
започнах да вярвам, че всичко е истинско.
И звучи лудо, но
беше почти като да
чакам края на света.
Така че когато най-накрая дойде, бях готов.
Въпреки че се надявах да има някои зомбита.
- Има Сини гадняри. - Млъкни и дръпни.
- Ау, човек, това ли е? Изглежда ужасно!
Почват толкова дълго да работя на...
Ти го направи!
Прекрасно!
Чуваш ли това?
Това е Бюй.
- Уаузас.
- Трябва да го чуеш на китарата.
- Време е да сигнализираме на Лука, да се уверим, че е добре.
Ще се върна скоро.
- Така. Какво мислиш?
Добре ли е Лука?
- За какво говориш?
- Не се прави на глупав с мен.
Просто го държа на твоето ниво.
Защо винаги ме тормозиш?
Защо трябва да си толкова
мил с нея и такъв задник с мен?
Да не би защото знам истинското ти аз, а
не този фалшив персонаж, който играеш?
Това ли е причината?
Ами ако тя знаеше, че си изпържил малкото ѝ приятелче?
Щеше ли все още да сте най-добри приятели?
- През последните две години поддържах жив твоя безполезен задник!
Защо си правя труда?
- Нямаше да й кажа нищо! Кълна се! Инес! Инес, чакай!
По дяволите!
- Той си отиде. Нали?
- Куан, трябва да ти кажа нещо.
- Знаеш ли, всеки
път, когато това се случва,
става...
По-лесно да се сбогуваш и...
Просто така, започваш да забравяш.
Не искам да бъда забравен.
Не искам това място
просто да изчезне.
Искам ние, всички ние, да го изградим заедно. Да напомняме на всички останали,
какъв може да бъде този свят.
Какъв трябва да бъде.
И вярвам в това. В това място. То може да ни спаси.
Не съм луд, че мисля така, нали?
Ти определено си луд.
Но ти си прав за това място.
То е...
То е наистина специално.
Какво?
- Имаш, като, малко боя по лицето.
Бъди внимателен.
- Инес!
Време е да си тръгнем. Сега.
- Бюй- - Аз или тя!
Кой ще бъде?
- Големият, трябва да се успокоиш.
- Движи се.
Бюй, не!
Ти си мъртъв!
- Момчета! Спрете!
- Добре ли си?
- Това беше на Лука.
Ти!
Не.
Беше ти.
Да. Разбира се, че беше.
- Куан, моля. Не знаех.
- Трябваше да го видя веднага.
Но видях нещо в теб.
Ти беше различен.
Ти беше добър!
Аз съм толкова тъп!
Сега имаш 10 секунди да се махнеш оттук
Преди да се върна с куршум за всеки от вас.
Вие убийци.
Вие изроди!
Вие не принадлежите тук!
Никога няма да бъдете излекувани.
И ще умрете.
И ще гниете.
И ще бъдете забравени.
- Куан!
Куан!
Не, Куан!
Моля!
- Мамка му!
Мамка му.
Хайде, трябва да вървим! Хайде!
Трябва да вземем оръжията.
Къде е шкафът? Хайде!
Но сините гадняри, те не са истински!
Буи!
Буи.
Спри.
- Трябва да продължим... - По дяволите, пусни ме!
- Инес, трябва да...
Трябва да продължим.
- Няма ние.
И никога не е имало.
Има теб и мен.
Така че върви. Дръж се далеч от пътеките и ще успееш.
- Инес.
Майната ти.
Близо са.
Мръсници.
Хайде, трябва да ядеш нещо.
Мръсници.
- Пусни ме.
- Инес- - Трябва да видя това!
- Добре!
Спокойно.
- Гърлото му.
Изглежда, че се усмихва.
- Хайде.
Пълзи.
Добра новина. 10 мили.
Дерби е нагоре по пътя.
Ако се забързаме утре, можем да намерим гения ти.
- Няма гений.
Няма лек.
Тя беше единствената, която го разбра.
И все пак, тя построи всичко това...
Ал-Шифа.
Каква безполезна работа.
Никога не успях да се сбогувам.
- Остави го.
Трябва да продължим.
Искаш го? Искаш го?
Уморих се от тези ревчоци.
Не си ти.
Съвземи се!
Инес!
Инес, сериозно!
Трудно плуваш!
- Не можеш да плуваш изобщо!
Ти ме накара да избера!
Щях да взема Куан!
Не теб!
- Мислиш се за много умен...
Но не знаеш нищо за нищо!
Семейството не е нещо, което избираш.
Семейство?
- Не можеш да ме спреш!
Ти и аз? Ние сме семейство!
Не можеш...
И не можеш да промениш това, глупав...
Глупав задник!
- Буи!
Буи! Мръсотия!
Не!
Събуди се!
Не!
Какъв малък страхливец.
- Хей, хлапе.
Съвет? Никога не им позволявай да те видят да плачеш.
До скоро, хлапе.
Не! Не!
Махам се оттук!
Ставай!
Има работа за вършене и ти още не си приключил!
Имам нужда от теб, Буи!
Така че, ако знаеш какво е добро за
теб, по-добре си поеми един шибан дъх!
Точно сега!
Моля те!
Боже мой!
- Опита ли се да ме целунеш?
- Никога повече не прави това!
- Това е всичко, което намерих.
Какво ще правиш сега?
- Нашият ход.
Приключихме с бягането. Време е да ловуваме.
Ти ще бъдеш стръвта.
- Чакай. Чакай, какво?
- Вярвай ми.
Това ще проработи.
- Човече, този план е гаден!
- Шах и мат, тъпак.
Е, майната ми.
Хей, откачалка!
Пусни го или ще я отворя като един шибан коледен подарък.
Пусни приятеля ми.
Добре ли си?
- Добре съм.
- Сини гадняри, мой задник.
Вижте се, вие загубеняци. Вие не сте нищо страшно.
Вие сте просто няколко глупави...
Глупави деца.
- Какво, по дяволите, правиш?
- Пусни ги.
Вярвай ми.
- Не можем просто да ги оставим.
- Разбира се, че можем. Те са умни.
Знаят какво се случва, ако отново дойдат при нас.
Хайде.
Кучко, глуха и тъпа ли си?
- Хейп уу. Хейп уу.
Хейп уу.
- Не говоря шибан Меаний.
- Хейп уу. - Хейп уу?
Трябва да се шегуваш.
През цялото време...
Ти...
През цялото време вие бяхте...
Вие бяхте...
- Инес? Инес, Инес, Инес!
Инес!
Остани с мен. Остани с мен.
Погледни ме. Погледни ме.
Погледни ме.
- Колкото повече знаеш, толкова по-малко знаеш.
Или е обратното?
Колкото по-малко знаеш, повече- - Аз...
Искам да кажа...
Ние...
Мъртви ли сме?
- Не се чувствам мъртъв.
Но съм тук от, като, цяла вечност,
което е много време за мислене.
- За какво мислиш?
- За важни неща. Твоята работа.
Целта ти, защо съществуваш, знаеш ли.
Всички основни неща.
- Направих ужасни неща.
Сгреших толкова много.
Не знам какво правя.
Или дали някога съм знаел.
- Трябва да хвърлиш проклетия самолет.
Може би още не го виждаш, но си на път.
Път, по който вървиш цял живот.
И е неравен, и е труден, и
понякога ти влиза камъче в
обувката и после ти излиза мехур.
и тогава мехурът просто продължава да се пука, най-лошото е,
Тогава се чудиш: "Това ли е грешната обувка за това?"
Но трябва да продължиш да вървиш
по пътя и да водиш другите надолу с теб.
Защото това правят момичета като теб.
Всичко, което правим
в този живот,
доброто, лошото,
помощта и болката, се събира.
И в крайна сметка,
залагам всичко, че ще имаш
голяма, гигантска, 10-етажна купа добро в ръцете ти.
Просто трябва да продължиш.
- Куан?
Аз...
Аз съм...
- Знам, момиче.
И аз.
- Хей!
Чантата.
Хвърли я насам.
Имаш ли смъртна присъда, кучко?
Да.
Точно това си мислех.
О, по дяволите!
Пусни ме!
Мамка му, ти си един от тях! Моля те, не ме убивай!
Имам пари!