Бенджи, аз съм. Напускам апартамента си.
Помни, че трябва да сме там три часа по-рано.
Звънни ми, когато го чуеш.
Бенджи, надявам се, че си тръгнал, защото съм в задръстване.
В случай че можеш да го избегнеш. Както и да е,
звънни ми, когато го чуеш.
Бенджи, трафикът се разчисти, така че спокойно.
Може и да ти е все тая. Звънни, когато го чуеш.
Бенджи, извинявай за многото съобщения.
Можеш да не им обръщаш внимание, защото… Скоро ще дойда и…
Нямам търпение да те видя и няма да ти оставя друго съобщение. Чао.
Бенджи, току-що пристигнах на летището.
Силно се надявам да си тръгнал или че, не знам, си на път.
Звънни, когато го чуеш.
Боже, успя. - Как е, роднина?
Човече, ела тук. Звънях ти като луд. - Нека те погледна.
Обърни се, искам да видя проклетата картинка.
Наистина ли? - Завърти се. Въртящ се дервиш.
Да, човече, виж се. Здрав, богат и мъдър.
Изглеждаш добре. - Трябва да те чекираме.
Направих нещо онлайн… - Чекирах се.
Така ли? Кога пристигна?
Преди няколко часа. - Наистина ли?
Полетът е след два часа. - Отварят летището много рано.
Можеш да дойдеш и да се мотаеш.
Срещаш най-щурите хора, пич.
Хапна ли нещо? - Да.
Ще си взема нещо. - Не го мисли, човече.
Нося ти кисело мляко, малко е топло. - Топло?
Беше в джоба ми. Мамка му, нямам лъжица.
Просто го разклати и изпий. - Наистина ли си го взел за мен?
Да, разбира се, пич. Взе ли си багажа? - Да.
И още? - Какво?
Имам и някои добри неща, когато кацнем. Ама много добри.
Чакай. Да не би да пушиш трева в Полша?
Че как. Не им пука за тези неща, човече.
Мисля, че им пука. - Наистина ли?
Ще арестуват двама евреи в Полша за малко трева?
Опитай да не се издаваш, става ли? Не казвай "марихуана".
Толкова е глупава. - Коя?
Полицайката. Баща й се занимава с охраната на "Никс".
Искаш ли малко? Прия ги изпече за мен.
Ами не. Аз съм… Да, добре. - Да?
Какво е това? Бразилски орех?
И така, как си, човече?
Честно ли, пич? - Да.
Бях…
… страхотно. Беше наистина страхотно.
Искаш ли да погледнеш маршрута? - Добре.
Ще го подържиш ли малко? Яж колкото искаш.
Не е ли хубаво да видим откъде е била баба? Къде е живяла?
Не мога да го следвам. Просто ще правя каквото прави групата.
Добре.
Здрасти. На кое място си?
24 А. - Аз съм на Б.
Мисля, че сме в средата и до прозореца.
Нещо против да седнеш по средата?
Как си там, пич? - Малко е тясно.
Още ли си търсиш работа? - Не.
Ще работиш ли по време пътуването?
Не, не. Успях да си взема седмица.
Искам да съм тук, искам да присъствам.
Супер, човече. Още ли продаваш глупости онлайн?
Не продавам употребявани тениски в eBay.
Продавам дигитална реклама. - Добре.
Това са например рекламните банери онлайн.
Боже, мразя ги. - Стига де.
Казвам, че всички ги мразят. - Така ли?
Да. - Това ми е работата.
Яко е, пич. Караш света да се върти.
Ти нямаш вина. Ти просто си част от една прецакана система.
Казвам, че без онлайн реклами много от сайтовете,
които посещаваш, нямаше да ги има. Това е жизнената сила на интернет.
Ей, пич. Мисля, че искат да им обърнем внимание.
Да, само да довърша. - Малко е грубо, човече.
Ти сериозно ли? - Да. Вършат си работата.
Добре ли си? - Ами, да. Не знам.
Ето го нашия човек. Здрасти, пич. Какво става? Това сме ние.
Капланс.
Какво гледаш?
Не знам. Нещо глупаво е…
Мисля, че ми е мъчно за дома. Не знам. Просто, Ейб.
Луд е по сградите. Иска да знае височината на всеки небостъргач.
Това е нещо всеобхватно.
Дай ми да го видя? - Да, разбира се.
Точно така. А колко етажа има Емпайър Стейт Билдинг?
103.
Добре. Колко етажа е 30 Хъдсън Ярдс?
112, но балконът е на стотния.
Да!
Колко етажа има Емпайър Стейт Билдинг?
103.
Добре. Колко етажа е 30 Хъдсън Ярдс? - 112…
Здравейте. Добре дошли в хотел "Варшава Център".
Благодарим. За екскурзията за културното наследство сме.
Ние сме Каплан, Бенджамин и Дейвид. Ето паспортите ни.
Да, разбира се. Добре дошли. Вие сте последните пристигнали.
Мисля, че имам пакет за вас. Стои тук от дни.
Всъщност е за мен. Благодаря. - Ето го.
Благодаря. - Вие сте на петия етаж,
а след 30 минути има среща на групата. - Благодарим.
Какво е това, по дяволите? - Трева, казах ти. Наистина е добра.
Взех я от Тод. Бръснарят от Итака.
Чакай. Изпратил си си трева по пощата? - Не, човече. Изпратих я за нас.
Сериозно ли? Мислех, че е теб на летището.
Наистина ли? - Да. Не видя ли колко бях притеснен?
Не. Помислих си, че си такъв.
Толкова съм щастлив, че съм тук с теб.
Аз също.
Боже.
Имаме половин час. Трябва да си взема душ.
Добра идея.
Яко! Гардероб.
Съвсем бях забравих. Имаш много хубави крака.
Така ли? - Да, а и са остарели много добре.
Пръстите са безумно прави. Красота. - Благодаря ти.
Няма странни кокалчета или безумни косми. Много стилно.
Наистина ли? Никога не съм се замислял.
Никога не си замислял за краката си? Стига бе, пич.
Толкова са грациозни. Виж ги само. Напомнят ми на краката на баба.
Помниш краката на баба? - Разбира се.
Винаги носеше онези розови пластмасови сандали от Таргет.
Тропаше с тях из целия град. - Наистина ли?
Знаеш ли, понякога те гледам и виждам нея.
Изглеждам като стара еврейка ли? - Не, човек, изглеждаш мъдър.
Не знам, красавец си. - Наистина ли?
Да. - Благодаря.
Ще си взема душ. - Добре.
Нещо против да съм първи? - Не, разбира се.
Може ли телефона ти? - Да, разбира се. За какво?
Обичам да слушам музика под душа. - Нямаш ли свой?
Имам, но не възпроизвежда музика.
Да, разбира се. Ето го. - Супер.
Време за къпане.
Здравейте. Нека позная. Дейвид и Бенджамин?
Здравей, да. - Аз съм Джеймс.
Здравей. - Бенджи? Ти си Бенджи?
Не исках да ви притеснявам. Намесих се,
в случай че не знаете къде сте.
Това е приятна, малка група. Трябва да е интимно.
Успях, намерих ги. Това са Дейвид и Бенджи.
Здравейте. - Седнете, моля.
Благодаря много. Няма да говоря много,
но да ви се представя. Надявам се, че няма да ви писне от мен.
Както знаете, казвам се Джеймс.
Ще бъда вашият британски екскурзовод в Полша.
Бях изследовател на Източна Европа в Оксфорд.
Аз самият не съм евреин, но съм напълно обсебен
от цялата тази част на света и по-специално от еврейския опит,
който намирам за завладяващ и сложен,
а понякога и трагичен, но в крайна сметка прекрасен.
Както и да е, стига толкова. Млъкни, Джеймс.
Кой иска да продължи? - Добре, аз ще се престраша.
Здравейте, аз съм Марша Креймър.
Родом съм от Бруклин,
но за съжаление две десетилетия живях в Лос Анджелис
и току-що се върнах в Ню Йорк след развод.
Съжалявам, ако споделям повече, но установих,
че се превръщам в жената, която ненавиждах.
Като дама, която основно обядва.
Майка ми е оцеляла в лагерите
и никога не е говорила за това. Никога.
Тук съм, за да я почета.
Добре, това съм аз. Кой е следващият?
Здравейте, ние сме Даян и Марк Байндър.
Здравейте.
Ние сме скучни. Наскоро се пенсионирахме в Шейкър Хайтс.
Семейството на Марк беше оттук, от Люблин,
но са напуснали още преди войната, в началото на века.
Ние бяхме евреите от Мейфлауър. Това винаги е била моята малка шега.
Здравейте, аз съм Елодж.
Както може би се досещате, не съм евреин.
Няма да си единственият на това пътуване, Джеймс.
Щастлив съм да съм сред вас, Елодж.
Приех юдаизма преди около 10 години.
Всъщност съм роден в Африка, в Руанда.
И за да отговоря на въпроса, който може би искате да зададете,
аз съм оцелял от геноцида. - Стига бе!
Извинявай, имах предвид… в добрия смисъл.
Не знам дали знаеш какво е "Стига бе!". Означава: "Еха", "Боже".
Просто се интересувам от хора от други места.
Запален съм. Продължавай, пич.
Съжалявам за това. - Не, не.
Много се радвам, когато хората се интересуват от моята страна.
Как се казваш? - Бенджи.
Аз съм отворена книга. - Супер.
С майка ми преживяхме геноцида.
Преместих в Уинипег с нейните спестявания,
зашити в якето ми… - Майчице.
В Уинипег, там намерих връзка с еврейската общност.
Да, напълно нормално. - Да, напълно нормално, Бенджи.
И когато научих за еврейската история,
за първи път след войната се почувствах спокоен.
И колкото повече научавам, и колкото повече хора срещам…
… прекрасни хора като вас,
толкова повече знам, че съм взел правилното решение.
Не очаквах, че ще се разплача преди началото на обиколката.
Изключително. Много ти благодаря за това, Елодж.
Благодаря ви. - Беше прекрасно.
Кой ще иска да продължи след това? - Да.
Добре, мамка му. Аз ще съм.
И така, с Дейвърс сме братовчеди. Ние сме…
Родени сме с разлика от три седмици, което е доста щуро.
По една злота, който познае кой от нас е по-голям.
Аз! - Бащите ни са братя.
Ние също сме братя, не мислиш ли, Дейв?
Преди бяхме свързани като Кейти и Ейлиш. Помниш ли ги?
Да. Не споделяй повече. - Нашата баба, Дори…
Баба Дори, тя беше оттук.
Винаги сме искали да видим откъде е дошла и…
да видим къщата, в която е израснала. - Да, това е причината
да си тръгнем ден по-рано. Бенджи настоява да види градчето й.
Бяха доста близки. - Тя беше най-яката, нали?
Откакто тя почина, съм в истинска криза.
Просто не съм…
Извинете ме, тя беше най-любимият ми човек на света.
Хубаво е да се помни. В известен смисъл затова сме тук.
Благодаря ти, Джеймс. Благодаря, че го каза.
Всичко е наред.
Просто за да поддържаме нещата в нормален ритъм.
Когато почина, ни остави пари, за да дойдем тук.
Да, а Дейв винаги е много зает. Той никога няма време.
Работи под голям стрес, продава рекламни банери в интернет.
Стига, човек. - Той знаеше, че напоследък
съм в тежко положение, така че захвърли всичко
и ни уреди да се присъединим към тази…
… гериатрична обиколка в Полша с вас, прекрасни хора.
Можете ли да се съберете тук, моля? Не бързайте.
Винаги обичам да започвам обиколките си
от Паметника на героите от гетото,
защото това е паметник, който възхвалява еврейските герои,
които са се борили срещу нацистите.
След няколко дни ще идем в концентрационен лагер,
затова смятам, че е важно веднага да разсея мита,
че това са хора, които са били водени като агнета на заколение.
Може да ви се стори очевидно,
но ще ви предупредя, че това ще бъде обиколка, посветена на болката.
Болката, страданието и загубата няма как да бъдат подминати,
но мисля, че е важно това да е и обиколка, която почита един народ.
Най-издръжливият народ.
Добре.
Ето го.
Този град има изключително злощастна история.
Често го наричат "Градът на феникса",
защото многократно е възкръсвал от пепелта.
Функционалността на тази архитектура в съветски стил,
знаете, може да бъде поляризирана.
И отново ще забележите този строг стил,
който се появява след Втората световна война.
Вероятно щяхме да живеем тук, ако войната не се беше случила.
Как изобщо ти мина през акъла? - Сериозно,
мислим за себе си като за много американски творения.
И предполагам, че сме. Това е същността на Америка -
хора, създадени от други култури, но в някаква
паралелна вселена с черна дупка ние с теб сме поляци,
вероятно имаме дълги бради и не можем да се ръкуваме с жени.
Забавно. Знаеш ли, всеки път, когато видя хасиди на улицата,
си мисля: "Там, но не по Божията милост, отивам и аз."
Какво? - Нищо. Просто, тъпа шега.
Това е готино, човек. - Да.
Мамка му, виж я. - Коя?
Тази жена, Марша. Върви сама. Трябва да я заговорим.
Току-що я срещнахме. - Да, но в очите си има много тъга.
Така ли? - Да. Не забеляза ли?
По време на представянето? - Мисля, че трябва да я проверим.
Бенджи, може би иска да е сама.
Никой не иска да е сам, Дейв. Отивам да я проверя.
Защо вървиш сам? Загубенячка ли си?
Сериозно ли? - Да. Изглеждаш интересен човек.
Извинете.
Това е една от най-добре запазените части
на Варшавското гето, която е била част от стената
от ноември 1940 г. до ноември 1942 г.
Грациас.
Ето, вода. Даян. Марк. Заповядайте.
Важно е да се пия, Джеймс. Елодж.
Марша, хидратирай се.
Готови ли сте?
Какво чакаме?
Заповядай. Благодаря.
Благодаря? - Не знаех дали ще…
… седнеш там. - Не, човече.
И така, какво се случва с тази жена? - Какво имаш предвид?
Жената с "тъгата в очите".
Марша. В момента тя е в много странно положение.
Наистина ли? Тя ли ти каза? - Да.
Предполагам, че иска да сме близки, защото и двамата сме загубили хора.
Имаш предвид баба? - Да. В момента тя е много стресирана,
защото съпругът й я напуснал през май, съвсем неочаквано.
Среща с новия си приятел Дарън, но бил глупак.
Наистина ли? Какво направил?
Не знам, човек. Не мисля, че трябва да говорим зад гърба й.
Просто питах. - Знам. Но… все пак.
Странна супа, нали? - Много ми харесва.
Когато става дума за Варшавското въстание,
мисля, че най-странният и мъчителен аспект
не е потушаването на въстанието от германците,
а ролята, която руснаците играят в него.
Руснаците и поляците уж са били съюзници.
Братя по оръжие, борещи се срещу общ враг.
Сигурен съм, че бихте искали да направите снимки.
Моля, не се колебайте да ми задавате въпроси.
Тук съм да ви информирам… - Харесваш ли този там?
Елодж, когато приключиш ще ни снимаш ли с Дейв?
Ще позираме с момчетата. - Разбира се.
Благодаря ти, човече - Съжалявам, какво?
Ще позираме с тях. Ще е истерично. - Не е ли неуважително или…
Неуважително? На тяхна страна. Сражаваме се с руснаци и шваби.
Не знам. Не знам дали трябва да го правим.
Можеш ли да ме снимаш как се бия с полските си братя?
Ами, да. - Господа, влизам.
Съжалявам, закъснях. Има война за печелене или за губене.
Изглеждаш яко, Бенджи. Снимахте няколко пъти.
Изглежда ли истинско? - Те са два пъти по-големи от теб,
така че - не. - Трябва ми помощ. Ще дойдеш ли?
Не, добре съм си тук. Наистина. - Елодж! Ще се запишеш ли?
Не съм боец, Бенджи. Благодаря ти. - Добре, може да си лекар.
Тези хора имат нужда от помощ. - Това е глупаво.
Знам. - Майка ти ще хареса снимките.
Ще ме снимаш, моля? - Хайде, Марша.
Само една. - Да, точно за това говоря.
Ти си медикът и трябва да зашиеш крака на този човек.
Много го боли. Той наистина има нужда от теб.
Трябва да го успокоиш. Говори му. - Не се притеснявай, ще ти помогна.
Грижиш се толкова добре за него. Младата Флори Найтингейл е тук.
Дейв, снима ли? - Да.
Смешно ли е? - Да, смешно е.
Сигурен ли си, че не искаш да дойдеш? Трябва ни работна ръка.
Не, добре съм си. Ще наблюдавам от централното командване.
Централното… Централното командване. Това е добро, Дейв.
Мога ли да се присъединя? - Генерал Маркъс.
За нас е чест, сър. Марша.
Качвай се тук! - Марша, трябват ми още консумативи.
Искаш ли и ти да си медик? - Не искам. Няма ли пистолет за мен?
По дяволите, погледни се. - Не мога да повярвам, че го правя.
Благодаря ти, Дейвид. - Няма проблем.
Сигурен ли си, че не искаш да идеш? - Всичко е наред.
Направих няколко добри снимки по-рано, когато нямаше никой.
Джимоти! Сър, имаме нужда от артилерист, стари приятелю.
Идвам!
Ще паднеш от самолета или си самият самолет?
Предполагам, че съм самолетът.
Тогава си самолет.
Дейв, готов ли си? Всички заемете поза и замръзнете.
Снима ли, Дейв, че ръката ми изтръпна? - Да. Това е последният телефон.
Една секунда. Добре, снимах ви. - Отстъпете, хора.
Всички бяхме много храбри. За съжаление,
така свършва цяла сложна история. Коленете ми.
Благодаря ти много. Беше забавно. - Няма проблем. Не, беше…
Това беше много забавно.
Лека нощ, изроди. - Лека нощ.
Дълъг ден утре.
Дейв? - Да.
Ела за малко в банята.
Какво? Защо?
Защо сме тук? - Исках само да ти благодаря,
че си тук с мен.
Знам, че ти е трудно да си вземеш отпуск и да оставиш момчето си,
но наистина имах нужда от това. - Наистина ли?
Това е страхотно, човече. Радвам се, че си щастлив.
Знам, че ти беше трудно напоследък… - Също искам да кажа,
че знам, че не се чувстваш добре в групи,
сред хора и в подобни социални глупости.
Не съм ли? - Не, но е невероятно,
че си тук и се излагаш толкова смело заради мен.
Благодаря ти, човече. - Хайде да се нагърмим.
Да. Инфантилизиращи, корпоративни глупости.
Какво имаш предвид? - Как да се напушим тук?
Заключили са прозорците. Това е като в проклета полицейска държава.
Мисля, че искам да се гръмна. Будни сме от около 24 часа.
Не ми казвай, че ще ме преспиш. Това е първата ни нощ от години.
Изтощен съм. Не съм се къпал. - Изтощен?
Пич, тревата ще ти помогне да заспиш. - Сетива ли е?
Не, другият вид е. - Стига де.
Пич. - Какво?
Вземи си душ, измий си лицето. Почисти дупето си с конец.
Направи всичко, за да се почувстваш добре.
Ще свия едно тлъсто масе и отиваме на покрива.
Къде си? - Може би нямат достъп до покрива си,
заради американски задници, които се опитват да пушат трева?
Май е там. - Мисля, че ще се задейства алармата.
Ако се задейства, казваме, че не говорим полски,
което си е вярно.
Мисля… Не знам, човече. Вероятно трябва да се върнем.
Така ли? - Да.
Не се чувствам добре в тази ситуация.
Да, добре. Щом не се чувстваш добре, нека не го правим.
Съжалявам. Не знам. Предполагам, че е жалко.
Няма проблем. Просто… - Бенджи!
Почти стигнахме.
Да, това е моят човек. Как се чувстваш, пич?
Чувствам се добре. - Чувствал се добре.
Дейвид? Как се чувстваш, човече?
Чувствам се добре.
Имаш нужда от малко наркотици в организма си. Това е.
Само това ми липсваше, а? - Само това ти липсваше.
Ти…
си като страхотен човек, заклещен в тялото на някой,
който винаги закъснява. Всеки път, когато те видя,
трябва да измъкна този шибан човек от теб.
Благодаря ти, така мисля.
Знаеш ли, пич, когато си помисля за нас двамата, човек…
Мисля си как се разхождахме из Ню Йорк цяла нощ
и се опитваме да останем будни до сутринта.
Винаги си го правил. - А ти винаги си припадал.
Щяхме да преминем моста Уилямсбърг, а ти припадна на пейка в китайския.
Да, знам.
Ти си някак си прозрачен.
Дейв?
Извинявай, че те нарекох прозрачен.
Няма проблем. Съжалявам, че винаги заспивах.
Не, човече. Имаш работа и жена.
Цял ден си бил буден и си вършил важни неща.
На мен нищо не ми се случва.
Не ми пукаше, че си заспал, човече. Просто се радвах, че си там.
Какво каза той? - Просто абсолютно презрение.
Наистина ли? - Това беше катастрофа, ако ме питаш.
Това е наистина смешно. Бенджи.
Трябва да тръгваме. Влакът е след час.
Съжаляваме, че закъсняхме малко. - Да, Дейв ме събуди преди две минути.
Добре.
Влакът пристига след две минути. Хайде.
Трябва да стигнем до края на платформата.
Моля за внимание, част от туристическия ни пакет
включва тези билети за първа класа.
Хубаво предимство за всички ни. Хайде, трябва да стигнем до края.
Обичам първа класа. Харесвам обменния курс.
Ако имаме време, можем да се отбием до метростанция Люблин.
Завладяващо е. Лично аз смятам, че е малко прехвалена.
Атракцията е "Портата Гродска". - Още ли е достъпна?
Пич, мисля, че трябва да се преместим. - Какво?
Казвам да се преместим в друг вагон. Не се ли чувстваш странно
в първокласна кола? Ами, не. Платихме ги.
Не ощетява никого. - Пич, ние сме евреи във влак в Полша.
По дяволите, помисли за това. - Бенджи?
Бенджи? Добре ли си?
Да, разбира се. Извинявам се. - Няма проблеми.
Казвам, че…
Казвам, че просто се чувствам като… Извинявам се.
Някой друг чувства ли се така в момента?
Как? - Като страховито усещане,
че ние сме като кралски особи в този влак? Не е ли иронично?
Боже, Бенджи. Стига, човече. - Ядем изискана храна и седим тук,
докато преди 80 години щяхме да бъдем натикани в задната част като добитък.
Бенджи, не мисля, че някой тук иска да слуша това.
Защо никой не иска да слуша? - Защото е депресиращо, човек.
Депресиращо? - Повдигаш интересна чувствителност.
Понякога се появява при тези обиколки. Отсядате в луксозни хотели,
храните се с изискана храна и в същото време разглеждате
ужасите на семейните си истории.
Това може да предизвика объркващи чувства
на дискомфорт и несъответствия, и смея да кажа, дори известна вина.
Сравнявате живота си… - Не изпитвам вина.
И не бива, Марк. - Защо да изпитвам вина?
Не казвам, че трябва да изпитваш вина. - Защото животът ни е така разглезен
и привилегирован, че напълно сме откъснати от болката на другите.
Като истинското преживяване да те натикат във вагон
и да ти разбият главата. - И какво да направим?
Признай го, човече. Почувствай го.
Защо го правиш? - Просто казвам как се чувствам.
Защо е толкова важно сега?
Човече, навремето усещаше всичко. Той беше тревожно, очарователно дете.
Ходихме заедно на лагер. Плака през цялата първа седмица.
Цялата първа седмица, защото му бе мъчно за дома.
Трябваше да го прегръщам, за да заспи,
да му говоря за сладката му майка, за да го успокоя.
Сега е като сглобен.
Топиарите на дивия му еврейски задник се подчиняват.
Впечатляващо. Всички сте впечатляващи. Но знаете ли какво?
Сега ще отида в задната част на влака.
Не мисля, че и там ще намериш много страдание.
Надявам се, че това не е било твърде неудобно за всички.
Очевидно е, че тази обиколка предизвиква чувства.
Трябва да кажа, че влакът не е едно от тях.
Джеймс, вероятно трябва да ида. Трябва поне да му занеса храна.
Разбира се. Знаеш ли къде слизаме?
Да, в Люблин Глоуни? Сигурен съм, че го произнасям грешно.
Не, много си близо. - Добре, благодаря. Извинявам се.
Благодаря ти.
Добре ли си?
Всеки иска просто да си направи една шибана разходка.
Какво имаш предвид?
Хората не могат да обикалят света…
… и да са щастливи през цялото време.
Всичко е наред, човече.
Напомняме ви да си вземете багажа.
Моля, бъдете особено внимателни, когато слизате от влака.
Благодарим ви, че пътувате с нас,
и ви каним да се възползвате от услугите на "Полония Експрес".
Спах ли? - Да.
Трябва да тръгваме!
Предполагам, че ни чакат отпред.
Може би. Пич? - Да?
Не сме на правилната гара, пич.
Извинявай, какво? - Да.
Какво, по дяволите, е Красник? - Да, Красник.
Трябваше да слезем в Люблин. - Не, знам. Беше заспал, пич.
Казваш, че минахме Люблин? - Преди малко.
И не ме събуди? - Толкова сладко дремеше, пич.
Ние сме част от туристическа група. - Сърце не ми даде да те събудя.
Имаш ужасно чувство за приоритети. Знаеш ли го?
Пич, не ми се сърди. - Как да не се сърдя?
Защото те гледах, докато спиш и хората те гледаха.
И някои хора ти се смееха, защото хъркаше странно и силно.
Обаче си мислех: "Майната му." Това е братовчед ми Дейви.
Не ме е срам от него. Това е Дейви на пейката в китайския.
Това е човекът, който имах до себе си. Просто не можах да те събудя.
Добре. Какво ще правим сега?
Измислих нещо, докато спеше.
Просто се качваме на влак, който пътува в обратна посока.
Дори не трябва да плащаме билети. Просто избягваме кондуктора.
Постоянно правя такива неща в щата. Можем да се качим на този.
Наистина ли? - Бягай! Бягай!
Трябва да си купим билети като нормални хора.
Няма време, хайде.
Мамка му!
Не спираме да се движим пъргаво.
Кондукторът ще иска билетите. Казваме му, че отиваме до тоалетната.
Тоалетната? - Щом стигне задната част,
ще се насочи към предната за билети. - Тоест за нас ли?
Докато стигне до предната част, влакът ще е на гарата.
Глупава е корпоратизацията на пътуванията.
Богатите обикалят света, показвайки елитарните си заложби,
а бедните са откъснати от обществото. - Можем да спорим за марксизма,
докато ни откарват в Сибир. - Сибир е в Русия, Дейв.
Нелепо е. Билетите вероятно са 12 долара.
Не трябва да плащаме за билети. Това е страната ни.
Не е. Беше нашата страна. Изгониха ни, защото ни смятаха за боклук.
Добре, ето го. Запази спокойствие. Бъди естествен.
Здрасти. До тоалетната. С братовчед ми отиваме до тоалетната.
Тоалетни има и от двете страни. - Благодарим.
Съжалявам. - Благодаря ви. Имаме билети.
Майчице, сърцето ми е в гащите. - Добре си, нали?
Все още не сме слезли на гората. Трябва да стигнем до спирката си.
Готови ли си? - Да.
Тук, тук. - Какво? Да.
Успяхме. - Не ми заспивай отново, бро.
Няма.
Бенджи? - Да?
Ние сме в първа класа.
Да, но си го заслужихме.
За Източна Варшава влакът ще отпътува от трети перон.
Да спрем и да обядваме? - Не.
Здравейте. Съжаляваме. - Здравейте, всички.
Съжаляваме, че закъсняхме. Дейв заспа. - Да. Какво?
Взехме багажа ви. - Толкова е мило. Съжалявам.
Той имаше нужда от сън. - Съжалявам за това.
Люблин има богата еврейска история.
За известно време е известен като еврейския Оксфорд.
Бил е разнообразен както в културно, така и в интелектуално отношение.
Това е Люблин на Ребе Хоровиц,
на Люблинския прорицател,
на Исаак Башевис Сингер, на търговци, писатели, поети.
Значи ти наистина си религиозен?
Да, може да се каже.
На мен звучи невероятно. - Така ли?
Спазваш ли всички обичаи? - Не, не всички.
Обаче обичам да спазвам Шабат.
Без значение какво се случва в живота ми,
веднъж седмично мога да забавя темпото
и да се отнеса сериозно към почивката си.
Ами ти? - Не. Аз ли? Не.
Цялото това нещо винаги ми е изглеждало малко,
не знам, неразумно, неволно и архаично.
Не искам да те засягам.
Мисля, че ще ти бъде от полза.
Конкретно за мен ли или ще е от полза за всички?
За теб конкретно.
Бенджи.
Мислех си за това, което каза
във влака за разбирането на страданието.
Наистина ме развълнува. - Сериозно ли, Марша?
Да. - Лудост.
Миналата година дъщеря ми се омъжи за много богат мъж.
Вече не е способна да води задълбочен разговор.
Да, разбира се. Парите са като хероин за скучни хора.
Не знам какво значи, но е много лесно да препускаме през живота,
забравяйки какъв късмет имаме. - Хора, подслушвам ви.
Има ли проблем? - Моля те, Елодж, ела.
Искам да повторя това, което каза Марша.
Наистина ли? - Да.
Непрекъснато се озадачавам от начина,
по който светът продължава да живее,
сякаш няма милион причини да бъде шокиран, да бъда ужасен.
Точно това казвам. - Ако плачехме
за всяко тъжно нещо по света, какво щяхме да постигнем?
Може би тъжните неща нямаше да се случват постоянно.
Точно така. Дейвид, ние изтръпнахме,
за да не мислим за въздействието си.
Пренебрегвайки прословутата кланица, за да се наслади на пържолата.
Да, Елодж. Това е добра аналогия. - Разбирам, всичко разбирам.
Мисля, че може би има време и място за скръб, а може би не…
Дейв, ние сме на проклета обиколка на Холокоста.
Ако сега не е моментът и мястото да скърбим, то кога?
Елате тук. Закъсвате.
И така, ето ни пред прочутата Гродска порта
или, както някога са я наричали, Еврейската порта.
От другата страна на този праг е бил еврейският квартал.
Докато преминаваме, искам да се опитате да си представите
какъв е бил животът преди стотици години. Опитайте се
да не си представяте предстоящите ужаси,
а просто си представете един оживен град.
Спомените за еврейския живот са тук,
но са скрити из целия град.
Най-старата запазена синагога е на втория етаж на офис сграда.
Има и малки парченца замръзнала история.
Надничат, чакат ни.
Бивш театър на идиш.
Йешива.
Пивоварна, собственост на евреи.
Еврейското училище "Тарбут".
Общественият съвет в Люблин.
Шивач.
Смесен магазин.
Пекарна.
Книжарница.
Магазин за текстил.
Има разминаване в годината на основаване на гробището,
но повечето хора я определят като 1541 г.
Представяш ли си? Това е преди основаването на САЩ.
Това е преди, не знам, Шекспир.
Най-старият надгробен камък в Полша
всъщност се намира точно тук, в гробището.
Да, Елодж. Как разбра? - Прочетох тази сутрин.
Не се впечатлявай много. - Какво?
Какъв е проблемът ти сега?
На кого му пука? - Невзрачно е, нали,
ако не знаеш какво гледаш?
Трудно е да се каже дали еврейската общност е била привлечена в Люблин…
Бенджи? - Джеймс?
Джеймс. - Добре ли си, Бенджи?
Ти си напълно наясно с тези неща.
Това е впечатляващо, човече.
Всички го оценяваме, но…
Това са истински хора, Джеймс. Не са малките ти факти, които лежат тук.
Те не са уроци по история. - Бенджи, Бенджи.
Пиши на жена си. Седни за секунда. - Съжалявам, ако казах нещо…
Не, виж. Знаеш си нещата. Не ме разбирай грешно.
И Елодж е наясно, но мисля, че това е постоянен поток от статистики.
От това цялото това нещо става много… студено.
Съжалявам, може би е заради британския ми тон.
Опитвам се да съм честен. Давам обратна връзка.
И мисля, че основният проблем на обиколката ти е…
Мога ли да го кажа?
Просто мисля, че сме напълно откъснати от всичко, което е истинско.
Всичко е истинско, Бенджи. - Така ли?
Казах само истински неща. - Истински? Защо тогава
не съм срещнал никого, който да е поляк, който да е оттук?
Просто обикаляме от едно туристическо място на друго.
Обиколката е това, нали? От едно туристическо място към друго.
За това си се записал, нали? - Дейв ме записа.
Добре. Съжалявам.
Знаеш ли какво?
Честно казано, намирам обиколката за невероятна.
Наистина, човече. Харесва ми. Сякаш е направена за Дейв,
но просто малко се поспри
с тези фактите и цифрите. Казвам само, че би ли било страхотно.
Да, разбира се. Нека смекчим тона.
Страхотно, това е всичко, за което моля.
Това, което исках да предложа, е да сложим камък…
… на надгробния камък на Копелман.
По дяволите, харесва ми идеята. Благодаря, човече.
Мога ли да извикам и другите? - Прави каквото искаш, човече.
Всички могат да дойдат за момент? Търсете камъчета.
Започваме. - Да, няма проблем.
Ако мога съвсем набързо…
Това е най-старият надгробен паметник в Полша.
Той принадлежи на мъж на име Джейкъб Копелман Леви,
който е бил истински човек,
живял в реалния свят. Бил е поляк.
Бил е от Полша. С Бенджи обсъждахме
какво ще е хубаво да направим, може би всички да сложи камък на гроба му.
Има различни теории за тази еврейска традиция.
Лично аз смятам, че това е просто
един топъл жест, с който се казваме:
"Не си забравен".
Това беше прекрасно, Джеймс. Благодаря ти.
Можем ли да го направим?
Да опитаме ли да намерим хубави камъчета?
Отивам да търся камък.
Прекрасна идея, Бенджи. - Благодаря ти, Марша.
На лов за камъни. - Ще имам най-големите камъни.
Искам хубав плосък, който да е като…
Марша? - Да.
Всички имат ли си камъни?
Баща ми беше любимец на всички,
но братът на баща ми беше истинският мозък на семейството.
Изключили го от медицинското училище заради квотите за еврейските лекари.
Съжалявам, просто ми е трудно да се надвиквам с "Хава нагила".
Много съжалявам. Идваме тук на всяка обиколка,
храната е чудесна, но музиката може да е малко кичозна…
Антисемитски боклуци.
Не знам дали е антисемитско, защото собствениците са евреи, но…
Извинявай. Моля те, продължи, Марша.
Значи чичо ми Сам не можел да учи медицина,
затова станал фармацевт и в крайна сметка имаше пет, да, пет,
пет аптеки в района на Чикаго и около него.
Той поставя началото на това, което днес смятаме за аптека.
Разбирате ме, нали? И песента свърши, точно когато приключвам.
Това говори за целия имигрантски опит, не мислите ли?
Точно така. - Мога да го потвърдя напълно.
Прачичото на Марк пристигнал с кораб от Полша
и по някаква лудост се озовал в Галвестън.
Евреин в Тексас. - Той си вадеше хляба,
като събираше мебелите, които богаташите изхвърляха,
ремонтираше ги и ги препродаваше. Истинска история.
Наистина ли? - Навярно е продал част от тях обратно
на първоначалните собственици. - Не, не го направил.
Разбира се, че го е направил. - Богатите хора са идиоти.
Както и да е, нашата баба… - Баба Дори.
Да, баба ни Дори, чиято къща ще видим в четвъртък,
също беше невероятна жена.
Тя беше от онези реалисти, които вече не се срещат.
Знаете ли, тя беше откровена, издържлива…
Съвсем честно, през цялото си детство ме бе страх от нея.
Никога не съм се боял от нея. - Вярно е.
С Бенджи имаха някакъв специален таен език.
Винаги казваха, каквото мислеха. Нали? - Нямах избор.
Подобна е и историята й - тя оцелява в лагерите като по чудо,
стига до Ню Йорк и иска да шие рокли,
но не можела да си позволи училище и работила като секретарка.
И тогава казала: "Майната му на това." И поема цялата компания.
Яката работа. - Говори за нея,
сякаш е ръководила хунта. Не, тя беше много умна.
Имаше малка компания за имоти. - Говорех си с нея всеки четвъртък.
Буквално всеки четвъртък. - Толкова е хубаво, Бенджи.
Ако чуя с децата си веднъж месечно, това е шок.
Марша, зарежи ги. Не бих пропуснал и седмица.
Беше строга към мен. Само тя беше честна с мен в семейството ми.
Всички останали просто изчезнаха, когато имах най-голяма нужда от тях.
Баба никога не се е самосъжалявала.
Винаги ми казваше, че е благодарна на борбеността си.
Точно така. Това, което е преживяла, й е дало надежда, нали?
Казваше ми, че имигрантите от първо поколение
работят някаква черна работа. Карат таксита, доставят храна.
Второто поколение учи в добри училища. Стават лекари, адвокати.
А третото поколение живее в мазето на майка си
и пуши трева по цял ден.
Тя ли ти го каза?
Мисля, че визираше общо имигрантите.
Защото живеех в мазето на майка ми. - Говореше общо за имигрантите.
Трябва да пикая.
Когато отида до тоалетната, ще я вдигна. Не се притеснявайте.
Време е за пишкане.
Извинявам се от негово име. - Не, не.
Какъв проблемен млад мъж. - Иска да е добър. Вижда искрата.
Разбирате ли ме? - Напълно, Елодж.
Прости ми, ако не виждам тази вълшебна искра.
Той страда по някаква причина. - Забавен е
и е очарователен с това поведение.
Жал ме е за него. - Винаги ли е бил такъв?
Да. Искам да кажа, винаги е бил хаотичен.
Чувствителен е и вижда хората така ясно.
Види ли нещо грешно и прещраква.
Май не е уместно да говорим за него. - Не, защо да не уместно?
Очевидно е, че между теб и…
Явно изпитва болка. - Да, но нима всеки не изпитва болка?
Вижте семействата ни. Вижте откъде идваме.
Кой не е измъчван? - Изглеждаш добре.
Не съм добре. Взимам си шибаното хапче ОСД,
бягам за здраве, медитирам, ходя на работа сутрин,
в края на деня се прибирам и продължавам напред,
защото знам, че болката ми е необикновена и не изпитвам нужда
да натоварвам всички с нея. - Да.
Боже, съжалявам. - Всичко е наред, Дейвид.
Извинете, разприказвах се. Просто съм като…
Не знам.
Съжалявам. Понякога съм толкова изтощен от него,
но го…
… обичам и го мразя,
и искам да го убия,
и искам да бъда като него.
Чувствам толкова глупаво около него,
защото той е толкова готин и не му пука за нищо.
Просто това, че съм тук с него,
ме озадачава.
Озадачаващо е, защото как този човек
е дошъл от оцелелите на това място.
Говоря, че чичо ти е продавал употребявани мебели на богаташи
или че тя не е могла да учи, или че си преживял
най-лошото нещо, което се е случвало на планетата през последните 30 г.,
или че баба ти е оцеля като по чудо,
когато целият свят се е опитвал да я убие.
Гледам го и просто искам да го попитам,
искам да го попитам, но не мога.
Как така създателят на хиляди чудеса
е прекалил с шишето с приспивателни?
Какво? - Какво каза?
Опита се…
Съжалявам, вероятно не трябваше да казвам нищо.
Всичко е наред. Съжалявам за това.
Много съжалявам. Това е доста притеснително.
Кога се случи това? - Преди шест месеца.
Леля ми Лия, майката на Бенджи, го намерила на дивана.
И знам, че е толкова забавен и чаровен.
И всички вие ще си тръгнете със снимка на този невероятен човек,
какъвто е в много отношения.
Представям си го
припаднал в безсъзнание на дивана в мазето,
докато аз съм в Ню Йорк с красивата си съпруга и очарователното си дете,
и това просто ме убива.
Съжалявам, прекалих със споделянето.
Засвирила отново.
Това е той.
Знаеше ли, че свири на пиано?
Ходехме заедно на уроци.
Извинете ме.
Беше невероятно, Бенджи. - Беше прекрасно, Бенджи.
Здравейте. Извинявам се,
случайно да сте виждали братовчед ми?
Той е…
… препратени са към автоматичната система за гласови съобщения.
Бонер. - Не е на разположение.
Пощенската кутия е пълна и не може да приема съобщения.
Дочуване.
Ало? - Пич, къде си? Чакаме те долу.
Вдигай си задника.
Ето го. Добро утро, Дейв. - Алармата ли нещо?
Телефонът ми умря, защото цяла нощ те търсих.
Къде беше, по дяволите? - Съжалявам, беше заспал дълбоко.
А ти ме изплаши до смърт, Бенджи.
Приказвахме си с Марша. Не исках да те будя.
Добро утро, банда. - Добро утро. Подранили сте.
Микробусът трябва да е тук. Пътуването ще е кратко.
И така, ако мога да привлека вниманието ви за момент.
Не искам да изтъквам очевидното, но ни очаква доста натоварваш ден.
Ако досега не сте били в концентрационен лагер,
денят ви може да се окаже много потискащ.
Ще пристигнем след две минути.
Благодаря ви.
Всички добре ли са?
Първото нещо, което може би ще забележите, е,
че Майданек се намира буквално на 3 км. от площада на Люблин.
Можете ли да си представите, че животът продължава,
но на 3 км. от тези земи?
Преди Червената армия да стигне до Майданек,
нацистите са преместили повечето от затворниците си
в лагери на запад и в базата си унищожили доказателствата.
За разлика от други лагери, Майданек всъщност е доста,
добре запазен, не се сещам за друг израз.
Преди да влезем, може би ще бъда малко по-оскъден
в информацията си днес.
Това е свещено място, където са били убити хиляди хора,
и мисля, че ще откриете, че това място говори само за себе си.
Това са казармите.
Това е мъжката баня.
"Той грабна камшика си и ни поведе към банята.
Там, след като ни подстригаха и избръснаха по цялото тяло,
ни отведоха в съседната стая."
Това е газовата камера.
Сините петна по стените са остатъци от смъртоносния газ Циклон Б.
Пещите.
Съберете се за малко.
Само за малко да се съберем.
Как сте?
Не се чувствам добре.
Вцепенена, може би?
Елодж, как си? Кажи си какво мислиш.
Добре съм. Чувствам се… разтърсен.
Предполагам, че това е по-добре, отколкото да не чувстваш нищо.
Да.
Благодаря ви, че споделихте.
Не искам да бързаме, но явно скоро ще тръгнем за Замошч.
Само да стегнат вана. Губим момчета.
Много е тъжно, нали? Момчетата остават още една нощ,
а след това завършват пътуването си до къщата на баба Дори.
Точно така.
Ще ми липсвате като едно странно, прецакано семейство.
Мога ли просто… - Благодаря, Дейвид.
Ти си невероятен. - Много благодаря.
Изпрати ми снимка на къщата на баба ти. Искам да я видя.
Ще ти пратя.
Грижи се за себе си, скъпи. - Ти също.
Грижи се и за него, защото той няма да го направи.
Погрижи се за този човек. - Ти си добър човек, Бенджи.
Не, ти си. Наистина ли го мислиш?
Оценявам го. Ще потърся какво означава.
Бенджи, искам само да кажа,
че се занимавам с това от пет години и половина.
И винаги съм си казвал: "Моля ви, кажете ми как да съм по-добър."
Ти си първият човек, който ми даде обратна връзка,
За какво говориш?
Говоря за нещата,
свързани с общуването с поляците и полската култура…
Човече, това звучи страхотно. Направи го.
Знам. Не мога да спра да мисля за това.
Ти наистина събуди нещо в мен, така че…
Ти си много честен човек, а това е рядкост и го оценявам.
Благодаря много.
Извинявай, просто исках да се освободя.
Благодаря, Дейвид.
Той е хубав човек.
Колко е? - Трийсет злоти.
Не ти трябва. - Искаш ли и ти?
Не, Приличаш на паун. - Не, те са за теб.
Задръж ги.
Да проверим тази сграда. - Да.
Доста е висока. Имам един последен джойнт.
Как ще се качим?
Утре ще вали.
Добре. - Да, не е лошо.
Знаеш ли какво според мен е това? Погледни там.
Виждаш ли онези три светлини? Една, две, три.
Мисля, че е лагерът. - Да.
Наистина е много близо.
Какво мислиш да правиш, когато се върнеш в Бингамтън?
Какво имаш предвид? - Например, какъв ти е планът?
Дай ми го, не го зяпай само.
Извинявай. - Последното е.
Като се върна, ще е доста натоварено. - Наистина ли?
Това е страхотно. Приятелят ми Тим пренарежда покрива си
и вероятно ще му помогна с това. Има и един тон кирпич.
Нямам представа какво се прави. - Наистина ли?
Ще е забавно. Приятно е, когато приключиш.
Задържа влагата по-добре от глупостите използвани в тези крайградските къщи.
Това е страхотно. - Ще бъде доста весело.
Ами това е къщата на Тим.
Е? - Е…
Какво ще направиш? - Защо ме питаш?
Искам да се уверя, че си добре и че имаш план.
Извинявай, може би съм малко напушен.
Не може да ми се вярва.
Ами ти какво ще правиш, когато се прибереш?
Не знам. Връщам се на работа, семейството ми, обичайните неща.
Страхотно. Очаквам с нетърпение да говоря с теб след шест месеца.
Какво значи това? - Знаеш какво означава.
Всъщност не ми се говори. - Тогава недей.
Преди беше различен, човек. Беше толкова емоционален.
Плачеше за всичко, човече. - Да, знам. Беше ужасно.
Кой плаче за всичко?
Дейв, не ме слушаш. Казвам, ние бяхме различни.
Бенджи, имам работа и семейство.
Нямам време да вися с теб по цяла нощ, всяка вечер.
Не искам това. - Напротив. Ти си всеобхващащ човек.
Не мисля, че го осъзнаваш. - Ти никога не ме посещаваш.
Имаш предвид в Бингамтън? - Да, човече, там живея.
Зает съм и живея в Ню Йорк. Не е ли по-лесно ти да дойдеш?
По-лесно? Същото разстояние е, Дейв. - Да, но е Ню Йорк, човече.
Това е по-логичното място за посещение от шибания Бингхамтън.
Какво му е на Бингамтън? - Нарочно ли ме правиш на кретен?
Защо вече не ти пука за мен? - Пука ми за теб.
Просто не разбирам
как можеш да направиш нещо толкова глупаво със себе си.
Дейв, човече. - Бенджи.
Разхождам се наоколо с този твой ужасен образ в главата ми.
И, да, не…
Не искам да те загубя.
Виж колко те обичат хората?
Виж какво се случва, когато влезеш в една стая?
Бих дал всичко, за да разбера какво е усещането… човече.
Да знаеш какво е усещането да имаш чар.
Да озарявам стаята, когато вляза.
Ти обаче озарявам една стая, а след това изсираш всичко в нея.
Можеш да влизаш. - Благодаря.
Таксито е тук.
Виждаш ли някъде 25? - Никъде не виждам номера.
Мисля, че трябва да е насам.
"Маг-ис-трат." Какво смяташ, че означава?
Сигурно магистрат.
Двадесет и осем.
Мисля, че е тук.
Двайсет и пет.
Боже мой.
Възможно ли е?
Толкова е… незабележително.
Да, не си представях това.
Аз също.
Знаеш ли, че веднъж ме зашлеви?
Какво? - Баба ме зашлеви.
Мамка му. Наистина ли? - Закъснях за вечеря с нея.
Само с 15 минути. Освен това бях доста надрусан.
Беше в "Хъдсън" на Трето авеню. Знаеш, в чистилището на Мъри Хил.
Да, знам го. Болеше ли те? - Да, болеше.
Това беше най-хубавото нещо, което ми се бе случвало.
Бях въодушевен след това цели 24 часа.
Наистина ли? Защо? - Не знам защо.
Беше в този шибан ресторант, в който ходеше всяка седмица.
Там я познаваха. Обличаше се официално,
сякаш беше някакъв голям повод.
Предполагам, че фактът, че я беше грижа повече от мен,
отколкото от мнението на хората в ресторанта.
Накара ме да се чувствам добре.
Хрумна ми една идея. - Каква?
Да сложим камък на стъпалото. - Какво имаш предвид?
Казвам да намерим малко камъче
и да го сложим, за да кажем, че сме били тук, че не е забравена.
Не е погребана тук. - Да, знам.
но това е последното място, където е била в Полша.
Това е последното място, където някой от нас е бил.
Добре, да го направим. Това е добра идея.
Едно, две. Да, намерих две.
Искаш ли един? - Да.
Здравейте. Извинете, американци сме. Английски? Говорите ли английски?
Извинете. Аз не… знам.
Предполагам, че това е всичко. - Чувствам се като глупак, който казва:
"Американци, американци." - Това сме ние.
Мислиш ли, че е ядосан? Може да ни предложи закуска.
"Заповядайте, влезте. Вземете си от сладките. Хапнете черен пудинг."
Има продължение.
Говорите ли английски? - Да, малко.
Какъв е проблемът?
Баща ми каза, че сте поставили камъни пред вратата?
Да, така е. Баба ни живееше тук и наскоро почина.
Съжалявам за загубата ви. - Благодаря, човече.
Защо поставихте камъни пред вратата?
Това е традиция, еврейска традиция.
Когато посещавате нечий гроб,
трябва да сложите камък на него, за да покажете, че сте били там.
Да, но тя не е погребана под вратата.
Не, не. Направихме го от сантименталност. Като жест.
Просто жест. - Да.
Разбирам. Много мило, мисля. Благодаря.
- Чакайте за малко.
Добре, момчета. Съжалявам, разбирам положението ви,
но баща ми каза,
че е опасно да се оставят камъни.
Сега там живее една възрастна жена,
така че може да се спъне или… - Правилно.
Разбрахме. - Така че, трябва да…
Разбрахме, извиняваме се.
Дами и господа, след около половин час ще започнем спускане към Ню Йорк.
Имаме късмет. Ще ви закараме до изхода около 15 минути по-рано.
Мислех си, защо не вземем едно такси до града и не дойдеш на вечеря?
Прия ще се радва да те види, а Ейб,
с удоволствие би ти разказал всеки факт за Статуята на свободата.
Изкушаващо е. - Хайде.
Не, всичко е наред, човече. - Наистина ли?
Мога взема едно такси до града
и да те закарам на гара "Пенсилвания" за влака до щата.
Знаеш ли какво? Мисля да се пошматкам тук.
На летището? - Да, харесва ми тук.
Срещаш най-щурите хора, човече. - Наистина ли?
Какво ти става, човек? Защо го направи?
Каза, че е най-хубавото нещо, което ти се е случвало.
Да, но беше различно, човече. Бях на 18. Имах нужда от насоки.
Много съжалявам. - Това е насилие.
Мислех, че ще те съживи… Добре ли си?
Дай да те видя. Зачервен си. - Да, защото ме удари в лицето.
Ще получа ли още един? - Не.
Съжалявам, човече. - Ела тук.
Обичам те, момче. - И аз те обичам.
Ще се оправя. Знаеш го, нали?
Сигурен ли си?
Съжалявам. - Няма ли да ме пуснеш?
Добре. До скоро, брато.
До скоро, брато.
Здравейте. Хора?
Ехо? - Здравей.
Върна се, върна се.
ИСТИНСКА БОЛКА
Превод и субтитри: Слав Славов
© 2025 Translator's Heaven subs.sab.bz