Да рисуваш - казваше баща ми,
всъщност означава да виждаш.
"Отначало има само светлина и хаос, Никълъс.
Цветове.
Форми.
Бавно започват да се появяват.
И накрая...
Виждаш."
Ти не познаваш баща ми.
Той беше близо до острова ти, когато го рисуваше
и гледаше към него.
Но именно баща ми
и тази картина
бяха причината да открия теб и смисъла на живота си.
Дъблин, 1971 г.
През първите 17 години от живота ми
баща ми беше държавен служител.
Но в един монотонен следобед
Бог му проговорил за първи път.
Казал на баща ми да стане художник
и не продумал и дума повече.
Г-н Коклан?
Г-н Коклан!
Западна Ирландия
Тъкмо когато Бог влезе в живота ни,
на един западен остров в другия край на страната,
Той е напуснал твоя.
Представях си този остров, преди да го видя.
Ти - дъщерята на поета,
и брат ти
в последния ден от детството.
По места, готови... - Да.
Старт!
Ей, ей!
Върни се тук, Иси!
Иси, много си близо до ръба. Хайде слез.
Свири.
Посвири ми, Шони.
Днес ми се щурее. - Ти си луда.
Посвири ми, Шони!
Давай!
По-силно!
По-силно, Шони!
По-бързо!
Шони?
Шони...
субтитри от YavkA.net
ЧЕТИРИ ПИСМА ЗА ЛЮБОВТА
Татко?
Какво е станало?
Какво има? - Нищо.
Всичко е наред.
Тогава защо се прибираш?
Вечерята не е готова. - Ела, Бети, седни.
Седни, моля те.
Няма да се връщам в службата.
Повече няма да работя там.
Какво?! - Ще рисувам.
Не говориш сериозно. - Ще продавам картини.
Не ти вярвам.
Уилям?
Аз нямам ли думата?
Не може просто да се прибереш
и да заявиш, че няма да ходиш на работа.
Не може да говориш сериозно!
Сериозно говоря.
Толкова години живея по грешен начин.
Но сега имам шанс.
Не разбирам какво казваш.
Аз ли съм грешка? - Не.
Никълъс ли е грешка?
Не.
Вие сте единственото правилно нещо.
Уилям, плашиш ме.
Не мога да слушам.
Ще направя чая. - Бети...
Бети, ела насам.
Ела тук, Бети.
Трябва.
Трябва да рисувам. Разбираш ли?
Това ми е призванието.
Защо?
Не попитах.
Бях син, който не можеше да говори с баща си.
Между нас имаше обич,
но не и словесност.
Ще ти пиша всяка седмица.
Ще си идвам при всяка възможност и...
... ще споделям тайните си само с теб.
Сега ще тръгвам.
Ще тръгвам, а ти ще се оправиш.
Сякаш я изпращаме в изгнание.
Може...
Може да й кажем да остане година.
Бих могъл да кажа,
че имаме нужда от нея вкъщи.
И това не е хубаво.
Веднъж замине ли да учи, вече няма да е същата.
С всички е така.
Оставят детството си тук
и се връщат само да му погостуват.
Тогава да я задържим.
За една година.
Не можем.
Животът си е неин.
Значи ще замине?
И недей да държиш онази реч. - Коя реч?
С която изпращаш всяко дете, което напуска острова.
"Покажи им колко си специален, покажи им какво е островитянин."
И си спести сантименталностите.
Достатъчно трудно й е да остави Шони.
Имаш пресни кифлички.
Не оставяй баща ти да ги изяде всичките.
Хайде, че фериботът не чака.
Ти си островитянка.
Родена си на остров.
Не си като тях.
Там ще има градски момичета,
но ти ще им покажеш.
Знам.
Не съм писал поезия оттогава.
Тук.
Не забравяй да пишеш на майка си, знаеш я каква е.
Аз съм игуменката, момичета.
Това е сестра Агнес.
Тя ще ви заведе.
Елате, момичета.
А това...
... е дъщеря ми Изабел.
Добре.
Бог искал баща ми да рисува.
Но не малките симпатични рисунки, които бе правил до онзи момент,
а делото на живота му.
Нищо по-малко от върховен израз на божествена любов.
Но в обикновената къщица в Дъблин
подобни творения бяха невъзможни.
И една сутрин той замина за Митичния запад.
Там картините щяха да го споходят.
Три месеца с мама живеехме
в сянката на отсъствието на баща ми
и открихме,
че Бог не съществува.
Малко по малко
животът ни се срина.
Както и разсъдъкът на майка ми.
Но ти харесваш татко, нали?
Той ми написа любовно писмо.
"Трябва да знаеш, че не мога да си представя живота без теб.
Виждам те, застанала под улична лампа,
и сякаш не мога да си поема дъх.
Всичко на този свят,
което намирам за красиво, е свързано с теб."
Бяхме изгубени.
И двамата бяхме заключени в затвора на един въпрос.
Ами ако той не се върне?
Всичко наред ли е?
Да.
Искате ли помощ?
Не.
Хубаво.
Ще ми помогнете ли, или не?
Сложи си ръката на рамото ми.
И двете.
Първо краката.
Така.
Не искаш ли да те метна?
Голям студ е, а не ми пречи да те закарам където искаш.
Където и да е?
Хайде, момчета.
Идвайте.
Хайде.
Елате, момчета.
Господ да ми е на помощ.
Здравей.
Извинявай, те не са... - Не, прекрасни са.
Като теб.
Ще стоиш тук на колене, докато изгорят свещите.
За да помислиш върху последиците от действията си
и се разкаеш напълно.
Здравей, Никълъс.
Как си? - Добре.
Разбира се.
Не са завършени.
Как беше на запад?
Ще го видиш някой ден. Къде е майка ти?
Не излиза от стаята си.
Но мога да я извикам.
Не, чакай.
Ще иска да знае, че си си дошъл.
Да. - И да види картините, може би.
Ето, вземи.
Иди да купиш торта.
Докато баща ми го нямаше, го мразех.
Но щом се върна,
веднага му простих.
Най-сетне щяхме отново да водим нормален живот.
О, любов моя!
Моля те...
Прости ми.
Това беше краят.
Молех се на майка си
да ни помогне.
Аз ще мия, ти подсушавай.
Имам нещо за теб.
Купих я от Галуей.
Докато я четях, си мислех:
"Това е за Никълъс".
Не мога да обясня защо.
Избрани стихове Част първа
Не съм много по поезията.
Може да ти хареса.
Седем дни.
Какво?
Ще отида на запад за седем дни, за да рисувам.
Може ли да дойда? - Не.
Трябва да ходиш на училище и да си вземеш изпитите.
Не мога да си позволя да отсядам на хубави места.
Спя навън, на мокро и студено.
Само една седмица е. - Защо?
Не мога да ти обясня.
На никого не мога да обясня.
Но знам, че трябва да го направя.
Защо не може да си като всички?
Трябва да се опитам пак, Никълъс.
Трябва да съм в живота,
трябва да правя живот.
Търся красота,
загадка, духа си
и нещо в себе си, което е неизменно.
Досега не съм успял.
Тотално се провалих.
Стихотворение ли пишеш?
Ти!
На Теб говоря!
Всемогъщият!
Защо не аз?
Защо не нарочи мен?
Избери мен, излекувай него!
Хайде, негоднико!
Покажи се!
Защо не ме покосиш?
Готов съм за Теб!
Хей...
Недей така.
Хайде да се прибираме.
Да?
Да не Си посмял да го покосиш.
Ела с мен, мила.
Чичо Джони почина, Изабел.
Ще се молим за теб, дете. Най-дълбоки съболезнования.
Възрастен ли беше?
Да, майко игуменке.
Бори се до последно.
Ако знаехме по-рано,
можеше някоя от нас да дойде с теб.
Но братовчед ти...
Падър.
Падър казва, че погребението ще е по обед.
Аз ще те закарам, Изи,
ако сестрите позволят.
Ще я върна довечера, майко игуменке.
Благодаря за разбирането, майко игуменке.
Благодаря, Агнес.
Чакай.
Малко уважение към мъртвите.
За чичо Джони. - За чичо Джони.
Аз му бях любимецът.
Така ли?
Да.
Той ме обичаше. - Обичаше те, а?
И какво обичаше в теб?
Танцовите ми умения.
Може да си вземеш два дена за погребението.
Чичо Джони го заслужава.
Да, ще си взема два дена.
Но ще си отида вкъщи.
Нека те закарам до ферибота.
Кога ще те видя пак?
Ще убия всичките ти братовчеди.
Последна спирка.
В една друга любовна история се срещаме тук
и моментът е важен.
В онзи ден те видях, но не те отразих.
Татко?
Татко!
Ето така.
Така. Добре ли си?
Дишай.
Дишай. Точно така.
Е, Никълъс,
изглежда Бог не е приключил с нас, а?
Всичко е наред.
Давай.
Здравей, Крис. - Как си?
Дойдох си за един ден.
Бягай у дома, Зевс.
"Струваше му се странно, че Винсънт Чаплев имаше и птиче лице
освен птиче име.
Шокиращо..."
Ти се върна!
Но... - Не се ли радваш да ме видиш?
Зевс ми се зарадва.
И Шони ми се радва. Нали?
Избягах, свободна съм.
Защо си тук, Изабел?
Имам двудневна ваканция.
Е, радвам се, че се видяхме, Маргарет.
С Шони ще отидем на разходка.
Няма повече кексчета, а?
Какво мислиш, Зевс?
И после той ме закара с червената си кола.
Не знам...
Мислиш ли, че ще се оженим някой ден?
После ще си имаме малко щапукащо момиченце.
Или момченце.
После ще стане голямото мамино синче като теб.
Ако се вгледате внимателно в този остров,
това е островът на спящия великан.
Свободни сте.
Ето.
Казах им, че си болен.
Но за пред мама версията е друга.
Ами наистина не се чувствах добре,
но сега съм много по-добре.
Тя си е у дома. Радвай се.
Но защо са я пуснали за два дена?
Може да са дезинфекцирали, няма значение.
Важното е, че си е вкъщи.
Има нещо гнило.
Чу ли ме?
Муйриш?
Прощавай.
Извинявай, скъпа, сигурно съм задрямал.
Какво има?
Нищо.
Нищо? - Няма значение.
Добре.
Лека нощ.
Не знам, имам чувството,
че става нещо.
Ами това е...
... възможно.
Ти си безполезен.
Напълно безполезен човек.
Знаеш ли това? - Да.
Слушай.
Много се тревожиш.
Тревожиш се, като тя е тук,
тревожиш се, като я няма.
Такава ти е природата.
Така я обичаш.
Жалко, че не знам песни, Никълъс.
Ти знаеш ли песни?
Знам малко латински.
Дай да чуем.
Прекрасно.
Готово е.
Ще закъснееш.
Какво правиш?
"Сюжетът на света преминава в пролет."
О, боже!
"Любовта не си отива, но се променя,
независимо дали ни харесва."
Написа се само!
Да, само се написа!
Когато рисуваше,
баща ми беше най-чистата версия на себе си,
а аз - възможно най-близо до него.
През живота си ще се връщам многократно към тези дни.
В тях се криеше предстоящата любов
и първото ми прозрение, че искам да стана писател.
Лежах в дюните и четях стихове за съдбовна любов
и магията на езика,
докато баща ми рисуваше твоя остров,
сякаш следваше напътствия.
Да вървим.
"Ти носи тази", каза баща ми.
Като тръгвах, знаех, че нося не само картината.
Пристигнахме.
Твоето присъствие ми е утеха, Никълъс.
Радвам се, че дойде.
Какво има?
Татко?
По дяволите!
Няма нищо случайно на този свят, Никълъс.
Така е било писано.
Оказа се, че нямаш чичо Джони.
Оказа се, че си грешница,
която посрами семейството и училището си.
Усещането бе, сякаш падаш в пропаст.
Така започнаха първите мигове
на твоята история.
Баща ми спря да рисува.
Последната си картина, която носех аз,
уви в кафява хартия
и зачака.
Работех с баща ти във ведомството.
Той...
Ако не е удобно, ще мина друг път.
Нека е друг път. - Не, не.
Просто вие сте първият, който идва при него.
Насам.
Татко?
Здравей, Уилям. - Джон.
Щях да дойда и по-рано.
Ще направя чай. - Не, благодаря.
Ами...
Дошъл съм да купя картина.
Аха.
Съжалявам. - За награда.
Нямам картини за продан.
Но заповядай.
Подарявам ти я.
Моля те, вземи парите.
Безплатна е.
Но не се продава.
Моля те.
Вземи я.
И просто така
той подари картината
за награда в конкурс за поезия.
Падър?
Кой е там?
Извинете, търся Падър.
Няма го.
Ще се върне ли скоро?
Да не си глътнала балона?
Не.
Защото не бих се учудила.
В кръчмата е.
Страда за някаква...
... кучка.
Благодаря.
Изключиха ме от училище.
Само исках да ти кажа.
Изабел, чакай.
Имам цял магазин, който те чака.
Умът ми ме кара да говоря за форми, променени в нови тела.
Преди морето и...
... земята.
И небето, което покрива всичко.
В кълбото на природата има явление,
което наричат Хаос.
Никълъс, оценявам твоя дар слово,
но трябва да видя превода в писмен вид,
за да го поправя.
Никълъс!
Не може да влезеш!
Спокойно.
Втория път, когато Бог проговори на баща ми,
беше с пламък.
Нахлу в дома ни с огнени езици
и му каза, че с творчеството му е свършено.
Взе баща ми в обятията си
и го отнесе във въздуха.
Или нищо от това не беше вярно.
Лумнал е огън в кухнята
и димът го е задушил.
Цялата история не означаваше нищо.
Животът и работата му бяха грешка.
Нищо, което беше правил,
нямаше значение.
... минаха три месеца...
Ето.
Благодаря.
Не искам да...
Така де...
И няма нужда, наистина няма нужда.
Искате да си тръгна?
Не, тъкмо напротив.
Не, не.
Искам да се чувстваш свободен да го игнорираш.
Е...
Аз съм в службата от дълги години.
Ако си прилежен, те повишават.
Бих могъл...
Почти съм сигурен, че бих могъл, ако ти си съгласен,
да те уредя на работа.
Стига ти да...
Благодаря, г-н Фланъри.
Ще си помисля. - Разбира се.
Когато решиш.
Само...
Само кажи.
Здравей, мамо.
Е...
Разкажи ми.
И аз не знам.
Той не е такъв, какъвто си представях.
Но винаги е така, нали?
Има разлика между представите ти
и човека, който сега е до теб всеки ден.
Не че той е тук постоянно, понякога изчезва.
Но е зает.
Работи здраво за магазина и за нашето бъдеще.
Разбирам.
Много е забавен, мамо.
И от време на време ми носи цветя.
Ти си толкова млада.
Напълно способна съм. Аз въртя магазина.
Да.
Знаеш ли,
сърцето няма спрял часовник,
в който да чака щастието.
Сърцето може не само да се изпълва, а и да се опразва.
За да издържи цял живот,
любовта трябва да е огромна
в началото.
Мисля да пребоядисам.
Преподредих туийда отзад
и аранжирах тези неща.
Новите клиенти...
Имам предвид... - Бременна ли си?
Извинявай.
Съжалявам.
Обичам го.
Благодаря.
Е?
Тя е добре.
Е, слава богу.
Мисли си, че е влюбена.
Хайде на вечеря!
Кой беше при теб?
Майка ми.
Дошла е да види мястото, което си мислиш, че ще прилапаш, а?
Не, Мойра, дойде да ме види.
Той няма да го направи.
Прокълнат е.
Всеки път разлюбва.
Ще те разлюби
точно след като ти се влюбиш.
Ето я и нея.
Обичаш ли ме?
Знаеш отговора.
Нали ме обичаш?
Кажи го.
- Какво?
Кажи ми, че ме обичаш.
Кажи го. - Престани.
Кажи го. Защо не искаш да го кажеш?
Кажи го! - Стига, Изи.
Кажи, че ме обичаш! - Спри.
Кажи, че ме обичаш! - Престани!
Млъкни! Боже мили!
За коя ме мислиш?
Съжалявам, Изи, аз...
Не исках тя да чуе. - Не ми пука дали майка ти ще чуе!
Извинявай.
Гледаше ме, сякаш ме мразиш.
Не те мразя.
Мразя себе си.
Мразя се.
Аз...
За нищо не ставам.
Аз съм такъв, какъвто ти е казала майка ми.
Празен и безполезен.
Не заслужавам да ме обичаш.
Нищо ти няма.
Омъжи се за мен.
Казваха, че снегът
е дошъл от запад онази нощ.
Никога не идваше от запад.
Но сега се сипеше в цялата страна.
Едно огромно небесно писмо.
Падаше на фрагменти
безшумно и бавно.
Но казваше...
Казваше нещо.
Така го усещах.
Колкото по-дълго гледаш, толкова повече виждаш.
Искам да дойда с теб.
Златната ера.
Помниш ли?
Г-н Фланъри?
Г-н Фланъри, къде е картината?
Какво? - Къде е картината?
На запад.
Знаеш ли, аз...
Не мисля, че двама души могат да се влюбят.
Винаги единият се влюбва истински,
а другият вижда това и...
... просто поддава. И това не е малко.
И това е нещо.
Мислиш си, че някой ден и другият ще навакса и магията ще се случи.
Ще се влюби.
Ще бъде взаимно.
Човек не може да е сигурен в нищо, Шони.
Един ден съм сигурна, на другия - отново объркана.
Аз...
Аз го обичам.
Някои неща.
Други не.
Никак даже.
Мислиш ли, че...
Мислиш ли, че бъркам?
Не вярвам в Теб.
Но ако Те има, това Ти е последният шанс.
Прати ми знак.
Ако не бива да се омъжвам за него, излекувай Шони.
Къде беше?
Имаме много неща за правене.
Ето, върнах се.
Е, готова съм.
Какво?
Така.
Сега искам да мълчиш и да ме слушаш.
Като срещнах баща ти,
като се влюби в мен,
казваше, че стиховете се пишат сами.
Извирали от него.
Приех го като знак.
Но като спряха,
това също трябваше да е знак.
Мислех, че любовта е поезия и лунна светлина.
Но не е.
Влюбването е лесно.
Трудното е след това.
Трябва да изградите брак.
Истината е,
че жените създават съпрузите си.
Започват с непохватната,
добронамерена,
понякога чаровна, понякога неустоима красота,
в която са се влюбили.
И в това няма нищо лошо.
Но трудното започва след това.
Работа, която продължава с години.
Години...
Много години.
В моя случай - 36.
Досега.
Години усилен труд,
за да създам мъжа, с когото мога да живея.
Много си красива.
Ти също, татко.
Бог да те благослови. - За бога, Нора!
Бог да те благослови! - Хайде престани.
Стига толкова, Нора.
Нервно й е.
Прощавайте!
Търся г-н Гор.
Напред и наляво.
Благодаря.
Дай да свалим това.
Чакай малко.
Облегни се назад. Всичко е наред.
Здравейте. Аз съм Никълъс Коклан.
Прощавайте.
Дай.
Уцелихте неподходящ момент.
Дъщеря ми се омъжи днес.
Как ви беше името? - Никълъс.
Казаха ми, че Муйриш Гор е спечелил картината.
Баща ми я нарисува. - От конкурса ли?
Той почина.
Бих искал да я видя.
Ами...
Няма пресен хляб,
но има колкото щеш торта и питки.
Искате ли чай? - Не, нямам нужда от нищо.
Значи не познавате Изабел?
Моля?
Дъщеря ми Изабел.
Мисля, че не.
Останете с Шон, ще извикам мъжа си.
Мога да дойда утре.
Не, трябва да го измъкна оттам, където е. Изчакайте.
Сякаш Бог ви изпраща.
Да, била съм на седем.
Стига с тези тъпотии.
Сега аз ще ви посвиря.
Давай, Падър! - Поздрав за скъпата ми Изи.
Добър ден, Маргарет.
Били.
Дойде един човек.
Идвай.
Ще излезем малко на въздух.
Всичко е наред.
Добре ли си?
Спокойно.
Добре.
Помогни ми.
Ще ми помогнеш ли да стана?
Така.
Татко!
Аз...
Мога да се изправя.
Аз нищо не съм направил.
Кога стана това? Как... - Може би... Само си говорехме.
Нито дума повече за това!
На лош късмет е.
Не бива.
Виждаш ли? - Шон?
Как се чувстваш?
Чувствам се добре.
И не те боли? - Не.
Няма болка? - Няма.
Нора, върви си!
Махай се.
Добре съм, тате.
Добре съм.
Слава богу!
Къде е той?
Ела тук!
Стани да видя.
Внимателно. - Мога.
Хайде.
Браво. - Виждаш ли?
Изглеждаш супер!
Ще останеш да нощуваш тук.
Благодаря.
А картината...
Твоя е.
Мога да я платя. - Не.
Поначало си е твоя.
И благодаря.
Лека вечер.
Благодаря ти за всичко това.
Майка ми беше права.
Бог те е изпратил.
Не искам да си тръгваш.
Всичко ще е наред.
Аз нищо не направих.
Ами ако си направил?
Здравейте.
Търсех ви.
Видях те в автобуса. Ти беше, нали?
Да.
Какво стана с онова момче?
С мъжа ми ли?
Качи се на ферибота с майка си.
Трябва да отвори магазина.
И аз ще се върна,
като се уверя, че вече няма да ни напускаш.
Значи ти съсипах медения месец?
Съсипа ми живота.
Много си духовита. - Знам.
Дума да не става.
Ще го направиш, хайде ставай.
Ти си по-добра. - Не съм.
Хайде, семеен празник е.
Стига извинения.
Какво се смееш? Ставай.
Доказан факт е,
че поетите не белят зеленчуци. - И не оправят кранчета.
Започваш ново стихотворение, нали, татко?
Да, скъпа. - Бог да ни е на помощ.
Заеми се с морковите.
Много сте мълчаливи. - Не мога да повярвам, че си ти.
Че кой друг да е.
Той си е.
Падър не можеше да остане, а?
Не.
Да, заради магазина.
И майка му, разбира се.
Да.
Значи и ти ще се върнеш, нали?
Току-що се оженихте. - Ще имам цял живот за това.
Можеш ли още да свириш, Шон?
Ами...
Не знам.
Може.
Обзалагам се, че може.
Помниш ли това?
Хайде. - Добре.
Благодаря ти.
Хайде.
Браво, Шон. Наистина.
Къде е маслото?
О, боже, баща ви вече не вижда.
Не можех да дишам, когато ти седеше до мен
и докосваше ръката ми.
Не можех да мисля.
Ако има мигове, които преобръщат живота,
знаех, че този е от тях.
Но нямаше да го използвам.
Ти свириш ли, Никълъс? Или рисуваш като баща си?
Никълъс чете поезия.
Какво? Той ми каза.
Вярно ли е?
Искам да ви благодаря за гостоприемството, но...
... ще си ходя. - Не може.
Чак утре има ферибот.
Не изглеждай толкова разочарован, може да се обидя.
Не усещаш ли какво става?
Защо винаги мислиш, че нещо става?
Жените имат интуиция.
На мястото, където мъжете имат инат.
Хайде приложи интуицията си за заспиване.
Ще остана още ден-два, ако може.
Разбира се.
Нали, мамо?
Разбира се, че може.
Маргарет? - Естествено.
Днес се връщаш при Падър, нали?
Може би утре.
Ще отидем да се поразходим по брега.
Добре.
Ти не.
Защо, мамо?
Не се тревожи за мен.
Не се тревожи за него.
Всичко ще бъде наред.
Маргарет.
Идваш ли? - Да.
Благодаря.
Да.
Хайде да се надбягваме.
Умът ти не се е върнал изцяло.
Трябва да внимаваш.
О, извинявай.
Забравих, че вече си стара омъжена госпожа.
По места.
Готови.
Старт!
Тук има само пясък, скали и море, и въпреки това...
... дойдеш ли, не можеш да си тръгнеш.
Където и да отидеш, този остров те следва.
Ти го обичаш.
Дори когато го мразя.
Изи?
Какво?
Как може навсякъде да има вода,
но не и тук? - После ще погледна.
Ех, ако поглеждаше
всички неща, които обещаваш да погледнеш...
Тогава нямаше да ми остават очи за теб.
Муйриш Гор...
Не знам що за човек си. - И аз не знам.
Но знам ти що за човек си,
Маргарет Гор.
Добре ли си?
Не знам.
Разбира се.
Никой от нас не знае нищо наистина.
Човек намира някакъв път
и върви по него както може.
Търся плик за писмо.
Не си ли добре? - Само трябва да изпратя това.
Не, трябва да легнеш.
Не се сбогувах.
Вземат пощата в 15 ч.
Ти си почивай, аз ще отида да го пусна.
И аз...
И аз имам да изпращам писмо.
Мога да занеса и твоето.
Не е завършено.
Добре, тогава ще пусна само това.
Здравей, Маргарет.
Вашият гост мина преди малко. - Затова идвам.
Той е изпратил писмо на Изабел.
Може ли да ми го върнеш?
Исках да добавя нещо и аз.
Бързал е, а?
Да.
Казах му, че тук няма бързане.
Не.
Ще го взема у дома
и ще го донеса за утрешното събиране.
Щом е преминало отсам, вече е пуснато.
Може да напишеш отделно писмо.
Ще ти струва само една марка.
Не, просто ще...
Благодаря, Ани.
"Скъпа Изабел,
пиша тези думи на листа, за да усетя как очите ти ги четат."
Пиша ги, защото това, което трябва да кажа,
не мога да го изрека.
А не мога да дишам,
ако не го кажа.
Като гледам лицето ти, за първи път светът придобива смисъл.
О, боже.
Знак, какъвто и да е, че има надежда...
Какво ме гледате?
Вие й позволихте да се омъжи за неподходящ.
Затварям очи, чакам и ти идваш.
Минало и настояще са едно.
Тук и не тук.
Ако съм те обидил,
ако писмото ми те е разстроило, съжалявам.
Не можех да продължа да живея, без да го кажа.
Толкова имам да ти казвам, че цял живот няма да стигне.
Здрасти.
Къде отиваш?
Отивам да пусна това писмо вместо него.
И аз ще ходя.
Дай ми го. Хапни си пай.
Супер.
Ще се върна.
И слава богу.
Цял ден не съм подвивал крак.
Няма да ти позволя да съсипеш живота на дъщеря ми!
Да е идвало писмо?
Не.
Тя рядко пише. Аз никога не получавам писма.
Би ли й изпратила това?
Любов
Изглеждаш малко трескава.
Заразила си се от него.
Защо не си легнеш?
Какво правиш?
Пиша любовно писмо.
Какво им става на всички в тази къща?
Ти си невъзможен! Невъзможен човек!
Невъзможните хора са най-добрите.
Да си взема картината и да си върви у дома!
Може би си е у дома.
О, боже!
... четвърто любовно писмо.
Добре.
Никълъс?
Това е...
Това е стихотворението, което...
... Муйриш написа.
То докара картината на баща ти тук.
"Ще ти напиша четири писма за любовта.
И ти ще дойдеш."
Съжалявам!
Писмата ти не бяха изпратени!
Няма значение.
Светът в крайна сметка е съвсем прост.
Има скръб, загуба
и страдание,
но има и любов.
Аз съм син на баща си
и като такъв казвам,
че всяко нещо носи смисъл.
И как иначе?
Всяко нещо си има своето място.
Избирам да вярвам.
И избирайки,
трябва да изживявам момента.
Макар че и аз като всички
не знаех какво предстои,
не знаех къде ще ни отведе утрешният ден.
Но знаех,
че историите на двама ни
бяха едно.
И да те обичам,
ми е предопределено от съдбата.
Превод КАЛИНА КИРИЛОВА
Субтитри от YavkA.net @ 2025