- Къде да отидем? - Не те чух, какво?
Къде да отидем?
На Хавай, иска ли питане.
Помисли си за Хавай. Спри да тананикаш.
Ще спреш ли, за да ме изслушаш?
Морето лекува.
- Пясъкът ще те дразни. - Ще съм щастлив.
Това е най-важното.
Дай газ, дядо!
В Скалистите планини е приятно. Студът там е благ.
- Студът си е студ, Джоун. - На такова място можеш да стоиш вечно.
- Днес в Неапол е 29 градуса. - В Италия ли?
- Във Флорида. - Не стъпваме там, Лари.
Боже, Джоун, говориш като снобарка.
- Флорида не е за такива като нас. - Същата си като Карън.
Карън ми е приятелка и не е добре.
Какво като ще умира, да не е светица!
Боже, Лари.
Там има планини, лед и сняг.
Толкова неща, за които да мърмориш! Ще ти хареса.
Не обичам да мърморя, никой не обича такова нещо.
Да не се дърлим днес, важен ден е.
Хората умират на такива партита. Прочетох в интернет.
Парти за пола на бебето е.
Разбирам момента с изненадата.
- Нека се радват. - Но чак парти не е нужно.
Една от най-големите ми радости в живота са изненадите.
- Ти беше сигурен, че Зак ще е момиче. - Днес за всичко правят парти.
- Всичко е повод за празник. - Просто мразиш да се веселиш.
- Дори завършването на градина! - Обичаш да си нещастен.
На пет години нищо не разбираш.
- Да се позабавляваме. - Само поводи си търсят.
- Парти, та парти. - Лари! Дай да се позабавляваме.
Кретен!
Забавлявам се.
Джоун.
- Трябва да им кажем. - Знам, само не днес.
- Сам, вземи балоните. - Да, чух те, вземам ги.
- Ето ни. - Здрасти, Лари.
- Изглеждаш чудесно. - Движението беше ад.
- Здравей. - Благодаря, мамо.
Бабо!
Радвам се да ви видя, кукличките ми. Ще си вземем ли торта?
- Сам, балоните. - Държа ги.
Благодаря, че ни прие, дядо.
- Ще е момче. - Откъде знаеш?
Застанало е ниско. Момче ще е.
Скоро правите 65 години брак. Дай съвет.
Спукаш ли някой балон, мисли му.
Бабо, намерихме твои стари снимки в мазето.
Благодаря.
- Кой е този? - Дядо е бил войник?
Не, това е първият съпруг на баба, какъв красавец!
Леле, много хубав мъж.
- Защо си го изоставила? - Не съм, миличка.
Люк беше войник, загина на фронта.
Лар, извадил си голям късмет.
Щял е да бъде добър баща.
Не става така.
Лар?
- Прави се на забавен. - Недей така, Зак.
- Какво има? - Татко?
- Лари.
Лари!
Явно не си го очаквал.
Какво става? Къде е Джоун?
Уважаеми пътници, пристигнахме.
Слезте от влака и се отправете към вечността си.
Не съм си купувала билет.
Явно операцията е била неуспешна.
Внимавайте къде вървите. Объркването е нормално.
Новите покойници от Северна Америка пристигат на гара 301.
Какво става?
Най-хубавото от Средновековието, но без проказата.
- Искаш ли да купонясваш по цели нощи? - Друже, сигурно си нов.
- Къде съм? - Джесика?
- Още не е установил контакт. - Джесика?
- Какво става? - Изчакай твоя КВ.
- Сандро, ела. - Малко помощ?
Изчакай твоя КВ.
- Ти КВ ли си? - Да, но не твоя.
- Ела. - Джесика?
Последно повикване за Ирландия 174.
- Здравей, тук ли работиш? - Не, сладурче, тук се лекувам.
Мисля, че ме отвлякоха.
Не са те отвлекли.
Къде е семейството ми? А Джоун? Къде съм?
- На гарата си, твоят КВ скоро… - Да, ще дойде.
Следващият влак пристига след 15 минути.
Последният влак от гара 301 заминава след пет минути.
Джил, не обръщай внимание на това.
Познавам те - обичаш да пиеш шардоне край басейна.
- Наистина обичам шардоне. - Имам вечност точно за теб.
Добре.
Хайде.
Само напред.
Съжалявам.
Заядливец!
Лари Кътлър тук ли е?
- Аз съм. - Лари?
- Ето ме. - Здрасти! Извинявай.
Пратиха ме на друг изход.
- Коя си ти? - Ана, твоят КВ.
- Какво е това? - Координатор за вечността.
- Няма такава професия. - Покойник си, Лари.
Не съм.
- Мъртъв си. - Не, ударих си главата и…
- Момиче ще е. - Ела с мен.
- Чуй, както си седях с близките си… - Умря.
Не, не знам какво целиш…
- Не ме боли, странна работа. - Виж, Лари.
Как е възможно?
Тук си на годините, в които си бил най-щастлив.
Затова има много 10-годишни момчета и малко тийнейджъри.
По дяволите. Жена ми Джоун! Трябва да се върна.
Лари, виж, хубавото е, че пенисът ти работи.
Здрасти, Ана.
- Моят пенис винаги е работил. - Тук не се срамувай. Всичко сме виждали.
Ако бях умрял, нямаше да ми пука за моя…
Пенис.
Нямаше да ме е срам и да ти се дразня,
защото в рая няма как да изпитваш гняв.
Със странни идеи ви пълнят главите долу. Лари, какво е душа?
Не знам, сигурно най-доброто от теб.
Не, чисто и просто си ти.
Не може да е вярно.
Ако си бил нервак приживе, ще се ядосваш и в смъртта.
Нервак ли си бил?
- Жена ми се нуждае от мен. - Не става така.
Хайде, Лари, събуди се.
Защо го направи?
- Ако сънуваше, нямаше да те заболи. - Нищо не усетих.
Репликата за пениса винаги радва старците.
- Искам да говоря с Бог, заведи ме. - Значи си от онези.
С това да беше почнал! Ще те затрупам с вечности.
Новият завет? Старият? Будист ли си?
- Избирай. - Няма ли Бог?
Не знам, но след двеста години в някоя от тези вечности ще ти е все тая.
- За кого работиш? - За Франк.
А Франк за кого работи?
За Том. Какво значение има?
Нямаме време. Имам други клиенти, Лари.
Добре, съжалявам, мислех си, че раят няма да прилича на живота.
Това не е раят, а кратък преход между живота и вечността.
Имал си живот, заслужаващ вечност.
- Нима? - Така казваме.
Всеки получава вечност. Добрите, лошите и грозните.
- Значи няма значение що за човек си бил? - Никакво.
- Беглец. Не се намесвайте. - Пуснете ме!
Не гледай. Само не бягай през червените врати.
Не искам да се връщам.
Ела тук.
Лари, идвай.
Значи тук ще отседна, а?
Докато не избереш вечност. Но после ще говорим за това.
- Сега е моментът, мъртъв съм. - Ето, вече се примири.
Някои от любимите ти дрехи са в гардероба, ако искаш да надникнеш.
Ана?
Нямаше ли глад в Ирландия през 19-и век заради болест по картофите
и износа на храна от британците?
Е, не и тук.
Искали ли сте да управлявате…
Мразите дрехите, но ви трябват, за да се топлите?
Тук, в Нудистки свят 454, винаги е 22 градуса.
Супер си, Джим.
- Сърцето му ще спре. - Аспирирай, по дяволите.
- Загубихме го. - Но намери мен.
Умрели сте мъчително?
Свържете се с някой от нашите психолози.
Експериментирах в колежа.
ЖЕНСКИ СВЯТ ПОВЕЧЕ НЯМА ДА СЕ ЗАНИМАВАТЕ С МЪЖЕ
443- ЗАПЪЛНЕН КАПАЦИТЕТ 444- ОТВАРЯ ВРАТИ СКОРО
БАР
Здравей.
Здрасти.
- Объркващо е, нали? - Всъщност да.
Съжалявам, женен съм.
Ами ако ти намеря място в най-знойната вечност…
Мардж, знаеш правилата. Без агитация в бара.
КУЛИНАРЕН СВЯТ
САТАНИСТКИ СВЯТ - 666
- Нещо силно, моля. - Първи ден ли ти е?
- Ангел ли си? - Не.
Барман.
- О, не! И аз ли ще трябва да работя? - Само ако останеш тук.
Накъде мислиш да се отправиш оттук нататък?
Не знам още, сигурно ще избера свят със слънце и плаж.
Но жена ми ще е против, така че няма да остана задълго.
- Координаторът ти обясни ли ти правилата? - Не, беше припряна.
Работата е там,
че избереш ли вечност, няма мърдане, не може да сменяш вечностите.
Вечността е завинаги.
А ако нарушавам правилата, пак ли ще ме убият?
Не могат да те убият пак, но ако нарушиш правило,
застоиш се тук или се опиташ да смениш вечността,
ще те пратят в пустошта.
- В ада ли? - Близко подобие.
Оставаш завинаги в пълен мрак.
Жена ми е с нелечим рак.
Съжалявам.
След смъртта изпитваш вина за хората, които си изоставил.
Казах й, че винаги ще се грижа за нея,
а сега е болна и без мен.
Може ли някакъв разредител?
Това питие е ужасно.
- Добро утро, сънчо. - Добро утро, скъпа.
Ужас! Какво правиш, как влезе?
- Не помниш ли? - Какво дали помня?
Не сме го правили, нали?
Не, майтапя се. Имам ключ.
- Защо? - Не е важно.
Снощи май си му отпуснал края.
Мислех, че умрелите не ги боли глава.
Нали? Често срещана заблуда е.
- Имам въпрос. - Казвай.
Защо всеки, който работи тук, не иска да отиде в своята вечност?
Някои не приемат смъртта.
Други пък чакат любимите си хора.
А има и такива, които още не са избрали. Те са най-зле.
- А ти защо си останала? - Друг път ще ти разкажа.
Казвай сега, реши ли къде отиваш?
Не, искам да видя Джоун.
Как да разбера дали е близо?
Съжалявам, но не става така. Не мога да ти кажа.
Значи е измишльотина, че гледаме близките си отгоре?
Ядосан ли си?
- Не. - Така изглеждаш.
А умрелите преди мен? Как да видя родителите си?
Може да се видиш с тях, но тогава ще си…
- Оставам с тях вечно. - Завинаги.
Затова препоръчваме да гледаш себе си.
Просто знай, че всички са се уредили добре.
Джоун винаги е смятала смъртта за поредната изненада, която ни чака.
А тя обича изненадите.
- Била е библиотекарка, нали? - И те обичат изненадите.
Ако реша да чакам, трябва да работя ли? Да стана барман?
Не, ще ти се! Ще чистиш.
- С прането справяш ли се? - Да.
- Поне стаята е хубава. - Да, но е само за клиенти.
Ако не вземеш решение, отиваш…
Казаха ми, че няма ад.
Отиваш в мазето.
Стаите там са по-практични. Боже, първо за ада си помисли.
Искате ли да смръкнете? А вие?
РАЗПИСАНИЕ НА ВЛАКОВЕТЕ
Последно повикване за Каубойски свят 167.
Цигара?
ТЮТЮНЕВ СВЯТ РАКЪТ НЕ МОЖЕ ДА ТЕ ПОКОСИ ДВА ПЪТИ
- Тя може да умре още утре. - Или след шест-седем месеца.
Бих могъл да й уредя всичко.
Ще се погрижа да е по вкуса й, за да се чувства като у дома.
Лари, много е романтично.
- Май да. - Много романтично.
Мога да съм романтичен.
- Знам предпочитанията й. - Вярно е.
МОЯ ДЖО, ЗНАМ, ЧЕ НЕ МОГА… НО СЕ НАДЯВАМ, ЧЕ ТИ…
Изборът ти е добър, няма да съжаляваш, Лари.
- Може ли една услуга? - Разбира се.
- Ще дадеш ли това писмо на Джоун? - Не, забранено е.
А и защо ти е, щом имаш мен?
Качването за Плажен свят 239 е на изход 12.
Беше ми приятно да работя с теб.
Чао.
Извинете.
По дяволите.
Внимавайте къде вървите. Объркването е нормално.
Джоун!
Това е жена ми.
Минавай.
Натам е.
Хайде, дръпнете се.
Ето ти.
Новите покойници от Северна Америка пристигат на гара 301.
Извинете, къде се намирам?
Твоят КВ ще ти обясни.
Добре, просто…
Скъпа, твоят КВ ще ти обясни.
ТОВА МОЖЕ ДА СИ ТИ ШПИОНСКИ СВЯТ
Добре изглеждам.
- Джоун! - Лари!
- Мила моя! Толкова ми липсваше! - О, боже.
- Здрасти. О, боже! - Леле, виж се само. Страхотно!
- Както си лежах, изведнъж… Дойдох с влак. - Красива си.
Колко пъти! Колко пъти съм ти казвала да се спреш с тия брецели!
- Ама не! Не ме слушаш. - Знам.
- Стига си се хилил. - Джо?
- Скъпа, имам лоша новина. Мъртва си. - Мъртва съм.
Как разбра?
Той загря след цяла вечност.
- Не е вярно. - Ама е.
Значи ти си прословутата Джоун.
Браво, Лари, хубава булка си избрал.
- Да. - Какво следва сега?
- Да, сега… - Рак ли беше?
Ракът ли те уби?
Ти коя си?
Скъпа, чуй ме, най-после ще заминем на почивка.
Където пожелаем, но оставаме там.
Тук решенията са окончателни. Следят строго.
Ако искаш на планина, става. Студът няма да те убие, вече си мъртва.
- Махни се от клиентката ми. - Не ти я вземам, млъкни.
Чакам този златен шанс от 67 години.
- Лар? - Здрасти.
- Момент, кой е тоя? - Съжалявам, ако е досаждала.
- Аз съм Райън, твоят координатор. - Добре.
Знам, че сега си объркана, затова те съветвам
да си поемеш дълбоко дъх и да издишаш.
Здрасти. Как е? Този беше моят барман.
Май не съм си платил сметката. Не знаех, никой не ми даде пари.
Не може да бъде.
- Забравих да те питам как се казваш. - Люк.
Това е Люк, барманът ми.
Джоун.
О, не.
Не си представях лицето ти толкова ясно.
А аз точно така си го представях.
Кофти късмет, Лари.
- Не, Люк е имал мустаци. - Джоун ги мразеше.
Всяка сутрин се бръсна с надеждата тя да се появи.
- О, боже. - Колко романтично!
И ти дойде.
Скъпа…
Хайде.
- Какво правиш? - Лари?
Хайде, скъпа. Да вървим.
- Кой е този? - Вторият мъж.
- Предпочитам "сегашния". - Сегашният мъж.
Джоуни, добре ли си?
- О, боже. - И на мен ми беше в повече.
Трябва да обясня на клиентката си какво точно се случва.
Явно се очертава да е "трудно" решение.
- Добре. - Ела.
- Той наистина е тук. По-висок ли е? - И е хубавец.
Като каза, че си чакал…
Всеки ден мислех за нея.
Но в действителност е много по-красива, отколкото я помня.
Ето това е обяснение в любов, Люк.
Ти беше моят барман.
Не, не и не.
- Това ще ти стане. - Той изглеждаше толкова млад.
- Винаги ли е бил толкова млад? - Още си в шок.
Любовта на живота ти те е чакала 67 години.
- А и Лари… - Лари е съпругът ми.
- Един от двамата съпрузи. - Да. Красива е.
Ще ти просветне, щом съблечеш тази грозотия.
Да, красива е. Той е толкова млад.
Толкова е млад.
Облече ли се, кукло? Как ти стои?
Какво се очаква да правя сега?
Искам да ми кажеш какво да правя!
Драга, прочетох досието ти.
Ти си умна, амбициозна и решителна.
Така ли?
Безпрекословно ти вярвам, че ще избереш идеалната вечност
и точния човек, с когото да си.
- Готова си. - За какво?
- Очакваше ли някого? - А ти?
Боже, Люк, каква изненада!
Какво става, Рийс?
Казвам се Райън, поне от половин час е така.
- Страхотна си. - Омъжена съм.
- За него. - За Лари.
Лари не е лош.
Джоун, сигурно си се надявала на този момент.
- Ами да, представяла съм си го. - Супер.
Здрасти.
Деца, оставям ви.
Здрасти.
Изобщо чете ли досието ми?
Нямаше да ми помогне. Да ми беше споменал.
Мислех за много неща. Умрял съм.
Извинявай, че съм забравил да спомена, че бившият на жена ми е тук.
Май не е редно да го наричаме бивш, а първи съпруг.
Никога няма да го нарека така.
Добре, просто Райън сигурно така ще каже. Познавам го.
Откъде го познаваш?
- Спахме. - И таз добра!
- Знаеш ли колко хора искаха този случай? - Наистина ли?
Мъж, чакал любимата си половин век!
- Тъжно е, като се замислиш. - Дали и Джоун ще смята така?
- Не знам. - Нищо, сигурно не им е за пръв път.
Аз не знам, не съм имала такъв случай, но на бас, че не става от раз.
Той мяза на Монтгомъри Клифт.
Тъкмо това разправях наскоро.
Монтгомъри Клифт. Такъв хубавец!
- Люк е хубавец. - Не ме успокояваш.
Съжалявам, но е така. Люк е секси.
Очите му са неземно сини, има по-интересно житие.
Не е вярно, моето е по-интересно.
Бях женен за нея 65 години, дарих я с деца.
Точно така! С това ще я спечелим. С емоционално изнудване към прогрес.
- Нали? - Само така!
Как си?
Добре.
Е, не съм между живите, но съм добре.
- Изглеждаш добре. - Да.
То кога ли си изглеждал зле!
- Винаги изглеждаше добре. - Щом ти го казваш.
Виж, не знам какво да кажа.
Мислих дълго време какво да кажа.
- С години. - И?
И загубих ума и дума.
Внимание, код 74.
- Код 74. Дръжте го. - Какво става?
Гари.
- Привет, Люк, работиш ли довечера? - Не, почивам.
Това да не е…
Джоун? Не може да бъде!
- Не! Моля ви. - По-живо!
- Не ми се зяпат картини. Скука! - Е, ще тръгвам.
- А ти имаш късмет. - Гари!
- Върви, че ми писна. Влизай вътре! - Не!
Музейният свят е мъчение!
Боже.
Боже мили. Какво е направил?
Избягал е от вечността си.
Избереш ли я, не може да се върнеш тук. Затова обмисли добре.
- Това е голям стрес. - Така е.
- Сетих се какво исках да ти кажа. - Какво е то?
Обичам те.
Това е добро начало.
Знам, че ти е трудно, но ми липсваше.
Мислех за теб всеки божи ден.
Няма и ден, в който да не съм се сещала за теб.
Да, знаеш ли, исках да си щастлива.
Да си уредиш живота.
- Наистина ли? - Разбира се.
Но те чаках, защото исках и ние да имаме шанс.
Ще повърна.
- Какво има? Джоун! - Как може и тук да ми е лошо!
- Какво ти е? - Люк, остави ме да помисля.
Люк?
Добре.
Скъпа, знам, че не проумяваш, но проучих нещата.
Ето някои добри варианти.
- Варианти за какво? - За вечността ни.
- Моля? - Леле, изглеждаш страхотно.
Дългата коса ти отива.
Какво? Тук всичко функционира.
Лари!
- Какво има? - Ами стана сложно.
- Бяхме заедно преди седмица. - И оттогава ти умря, Карън и аз също.
Сега съм с двамата си мъртви съпрузи
и научих, че имам седмица да избера вечността си.
Карън е хвърлила топа. Значи Оукдейл ликува.
- Знам какво ще те разведри. - Какво?
- Клякането. - Господи.
Опитай.
- Добре. - Ще видиш, пробвай.
Хайде.
Нали?
- Клекнах до долу. - Наистина.
Знам, много е приятно.
- Правя упражнения. - Много добре.
- Супер изглеждаш. - Благодаря.
- Давай. - Откога не съм кършила бедра!
Виж ме.
- Беше прав, наистина ме разведри. - Знаех си.
Пак ли?
- Лари! - Пресолени са.
Трябва ми време.
- Искам да си изясня нещата. - Права си, не съобразих.
- Може да говорим сутринта. - Благодаря.
- Тези са тъпи. - Защо? Какво правиш?
Лягам си, и аз се изморих. Имах дълъг ден.
Лари.
Геополитическите различия вече нямат значение - мъртви сте.
Съжалявам, но твоята седмица изтече.
За бога!
ДИЙН МАРТИН НА ЖИВО
"За бога. По дяволите. " Наистина ли не си набожен?
- Този тук ли е? - Да, обаче е тъжна гледка.
Той е любимецът на моята Джо.
- Наистина ли? - Да, тя го обожава. Страхотен е.
Добре.
- Познаваш ли го? - Естествено.
- Би ли ти направил услуга? - Много ясно! Щом е за мен.
- Сигурен ли си? - Да!
Добре.
Леле, виж.
Единично легло. Супер, нали?
Имаме си кухничка. Удобна работа!
Да видим какво има в хладилника. О, боже.
Извади късмет. Хумус.
Няма проблем. Изпълниш ли молбата ми, се омитам от тук.
- Браво, имаш цел. - Той ще те отърве от мен.
- Бориш се. - На какво мирише?
- На хумус. - Не, на друго.
В Германия през 1930 г. щеше да е супер, ако не бяха нацистите.
Край на търсенето.
ВАЙМАРСКИ СВЯТ БЕЗ НАЦИСТИ!
Дано да е кафе.
Дано.
- Лари. - Знам, но имам изненада за теб.
Не, искам по-малко изненади.
Тоест никакви изненади.
Тази ще ти хареса, ще видиш. Имаш ми доверие, нали?
Да, добре.
Доверява ми се.
Следващият влак идва след 15 минути.
Изглеждаш невероятно.
- Благодаря, скъпи. - Моля. Вълнуваш ли се?
- Да. - Подозираш ли каква е изненадата?
Не.
- Готово. Това е твоето място. - Страхотно.
Трябва ни шампанско.
Това е много мило.
- Какво? Не, не е това. - О, боже.
Осветлението!
Гледай нагоре.
Скъпи, това да не е… Чакай.
- Какво ти казах! Нашият човек. - О, боже!
- Да. - Боже мой.
- Поздрав за Джоун. - Нещо да кажеш?
- Страхотна изненада. - Казах ти.
Божествен е.
- Красавец е. - Наистина!
Явно още си посръбва.
Или просто е позагубил форма.
- Пея за Джил. - Джоун!
Дръж се на ниво.
- Наистина ли е Дийн Мартин? - Не знам.
О, не.
Стой тук.
Ана, кой е тоя? Не е Дийн Мартин.
- Ей, писанке. - Това е Ричард Джонсън.
- О, не. - Двойниците на звездите също умират.
- Защо си мълча? - Мислех, че знаеш.
Все повтаряше, че е идол на Джоуни.
- А аз: "Джоуни харесва Ричард?". - Не се прави на ударена!
Сега, като го изрекох на глас, хич не ми се връзва.
Много съм самотен, писанке.
Също така вината е моя, че не ти казах за алкохолизма му.
Виновна си.
По-зле не виждам накъде.
Смъкни напрежението в слабините на Синеокия.
Не.
Здрасти, Люк.
- Франк беше Синеокия. - Евала, Люк!
Ей го, стана по-зле.
- Добре ли си? - Да.
- Наистина ли? - Да, благодаря.
- Добре че се намеси. - Всъщност бях…
- Не. - Бях тук, защото…
- Люк, води я в стаята за гореща вана. - Без тия!
- Не знам оня какви ги вършеше. - Какъв ти е проблемът?
- Мислех, че е истинският Дийн Мартин. - Спрете!
Вие двамата, елате.
Не вие.
Вие двамата ще стоите тук.
Извинете, пардон.
- Прощавай. - Простено ти е.
- Можех и сам да се оправя. - Да бе.
Да.
Да бе.
Дядо ми имаше психически проблеми.
Болестта може би прескача поколение, защото няма как това да е истина.
Как може да е реално? Боже мой.
В ада ли съм?
Това адът ли е?
- Всъщност адът… - Не ми отговаряй!
- Разгадал ли си това място? - Още не. Даже става по-объркващо.
Дай ми телефона.
Здрасти, мило. Лекичко ще нарушим правилата.
- Идеята беше моя. - Моя.
Идеята е негова, аз само я подобрих. Имам план.
- Пак на твоята да е! - Да.
- Е? - Добра новина.
- Говорих с Франк и… - Аз говорих с Франк.
Та някой е говорил с Франк,
а той с Том, който пък е говорил с голямо началство.
- С важна клечка. - Кевин.
- И одобриха план за вас. - Ана, казвай.
- Добре, значи… - Значи…
Ти Ана ли си?
- Не. - Млък.
Когато попаднете тук, си избирате вечност и това е - край.
Но при тези необичайни обстоятелства ви издадоха специална виза.
Джоун ще има две посещения във вечност - с всеки от бившите си мъже.
- И след това? - Ще вземе решение.
- Ще избере някой от вас. - Май пришпорваме нещата.
Тогава изберете една и съща вечност и после ще решите.
- Но така ще сте тримата завинаги. - Може и да стане.
- Не. - Писна ми този да се спотайва в сянка.
- Спотайвам се? - Дебнеш.
- Дебна? - Да, криеш се.
И чакаш с години да разбиеш половинвековен брак.
Загинах за страната ни.
- В Корея. Не се бий в гърдите. - Моля?
Не е като да си се трепал в Нормандия.
- Какво правиш? - Ти започна.
- Спрете! - Фрасни го, Лари!
- Ще те смажа. - Браво, Люк!
Стига вече! Така ще направим!
Само…
хвърлете жребий кой да е пръв.
Не, няма да търпя друг мъж да излиза със съпругата ми.
Не си се посвенил да се ожениш за чужда жена.
Момчета!
Кой ще е пръв?
Имам монета.
По дяволите.
- Това брецел ли е? - Не.
- Божке. - Още ядеш брецели.
- Да, успокойте се. - Давай.
Ези или тура?
Ези.
Следващата спирка е Планински свят 312.
- Какво? - Просто бях забравила колко си красив.
Бяхме привлекателна двойка.
Стига, всички смятаха, че си ме взел, защото съм бременна.
Майка ми беше толкова разстроена,
като й казах, че не съм, защото мечтаеше за красиви внучета.
- Не че децата ми са грозни. - Сигурно са хубави.
- Но ми е все едно. - Така си и помислих.
Не си падам по красивите деца.
Нито пък аз.
Да.
Не обичам деца.
Добре.
Няма проблем.
Помня по-синьо небе.
- Винаги ли е било в този нюанс? - Да.
Онзи облак движи ли се?
Да.
Движат се.
- Така ли си го представяше? - Идеално е.
Леле, добре.
Така.
- Не можеш да умреш два пъти. - Вярно е.
Може ли?
- Да. - Наистина ли?
Не знаехме къде да хвърляме боклука.
А то имало определено място, недостъпно за мечките.
Винаги ли е била толкова студена?
Студена е.
Да отидем някъде да се стоплиш, а?
Не ми допада, че разправя как е загинал във войната.
Ами загинал е във война.
Да, но като казва "войната", заблуждава, че е някоя световна.
Предлагам да спрем да нищим очевидното му геройство,
защото не е най-силният ни аргумент.
Проблемът е, че Люк винаги е бил спомен.
Не знам как да се меря с него.
Човекът е сбор от спомени.
Депресиращо е, не ми допада.
Мисълта ми е, че ще трябва да й напомниш защо се е влюбила в теб.
Честно казано,
недоумявам защо се е влюбила в мен.
Е, ще трябва да разбереш, и то бързо.
- Има един човек, когото искам да намеря. - Добре. Ей това вече е приказка.
На правнучката ми Шарлот щеше да й хареса тук.
Обича приключенията.
Сигурно се е метнала на майка си.
- Извинявай. - Няма проблем.
Сигурен съм, че й липсваш.
Нищо против ли нямаш да говорим за…
Нямам.
- Не си ли ми ядосан? - Че защо?
Ами минаха шейсет и седем години.
Две години след теб се омъжих повторно, а ти си чакал шейсет и седем години.
Шейсет и седем години, леле!
Когато залогът е вечността, един живот чакане нищо не е.
Боже, идеален си!
- Не съм. - Така казват идеалните хора.
Добре, мразя да слушам за децата ти, за внуците ти и за техните деца.
Не че ги мразя.
Но ми е гадно, че не преживях това с теб.
Радвам се за теб.
Че си живяла щастливо.
Ходех до пристанището и те чаках.
Гледах как войниците слизат на брега, бях убедена, че не си загинал.
- Джоун. - Очаквах да те видя.
Седях, наблюдавах и чаках.
Наистина те чаках, Люк.
Да.
Ела с мен.
Ако не бях мъртва, щях да реша, че се каниш да ме убиеш.
АРХИВ
- Имаш ли ми доверие? - Да.
Ела.
Привет, господин Фенуик.
Само Фенуик.
Ясно. За пръв път идваме.
Индивидуален или споделен?
- Споделен. - Не пипайте експонатите, не са истински.
Не носим отговорност за психични травми. Приятно повторно изживяване.
- Готова ли си? - За какво?
Всяка вечност има такъв тунел. Викат им "архивни тунели".
Какво значи това?
Не знам, за пръв път съм във вечност.
Може заедно да разберем.
Как се казваш?
- Да, ти. - Джоун.
- А ти? - Люк.
Приятно ми е.
- Люк. - Имаш хубаво име. Не съм те виждал тук.
Скоро се преместих в града.
- Наблизо съм, в "Брайър…" - "Брайър Клиф" ли?
Хайде.
Бях толкова притеснен.
Виж се само.
Джоун, много те обичам.
Хайде.
Не, давай нататък.
Не си губим времето, а?
Стига!
Тук не искам да гледам.
- Обичам те. - И аз.
Най-гадният ден в живота ми.
Люк.
Толкова ми липсваше!
Да.
Да си вървим.
- Моля те. - Това не го помня.
- Не го гледай. - Той защо е на нашия док?
Може ли да тръгваме? Моля те.
О, боже! Люк, моля те.
- Ще се омъжиш ли за мен? - И още как!
Той си присвои смъртта й. Какъв егоист!
- Щом казваш. Коя е Карън? - О, боже! Съседка.
Най-дълго служилият квартален отговорник в Оукдейл и държи да не го забравяш.
Все лепеше бележки на вратата ми.
- Беше подмолна жена. - Добре, ето тук.
- Не ми се ври. - Съжалявам.
Лари, чух за брецелите.
- Карън, ти все още си стара. - На 72 г. съм, благодаря.
Извинявай, просто не очаквах на тази възраст да си най-щастлива.
- Помниш ли, като умря Джим? - Смъртта на мъжа ти те е зарадвала?
Джим беше кротушко, но същото лято отидох на почивка с Барб…
- Ясно. - С Барб бяхме гаджета.
Не знаех.
Три месеца се отдадох на лесбийска любов и беше жестоко.
Но като се върнах, заради децата, внуците
и църковната група отново трябваше да крия сексуалността си.
- Изясних си защо беше зла с мен. - Просто не те харесвах.
- Добре. - Накрая прогледнах.
Ставаш симпатичен на хората, Лари.
Мисля си
за Парижки свят.
Там е Париж през 60-те, но говорят английски с акцент.
И имат граждански права.
Ти сигурно чакаш Джоун.
Не, тя вече е тук.
Черна седмица за Оукдейл.
- Къде ще отидете? - Сложно е.
И ти ли си гей?
- Щеше да е по-лесно. - Виж се само.
Като в небрано лозе си.
Не, топло ми е.
- Виж, най-лошото вече ти се е случило. - Ще му се.
- Дай да чуя. - Слушай какво стана.
Дойдох с въпрос към Карън и, да му се не види, ще си го задам.
Ами питай.
Карън, Джоун да е споменавала…
Защо се е влюбила в мен?
Карън, кажи нещо. Какво да е, просто кажи нещо.
- Какво да е. - Не знам, просто се е влюбила.
Не мислех, че ще я видя отново щастлива след смъртта на Люк.
Но с теб беше щастлива.
Ти я носеше на ръце. Не е ли достатъчно?
- Люк е тук. - Люк на Джоун?
Той беше мъж мечта!
Правех се, че го харесвам.
- Но не беше така. - Защото си лесбийка?
Именно.
Но, леле-мале! Беше идеален.
Чуй ме. Никой не е идеален.
Никой!
- Лари, върни се! - Няма идеални хора!
- Люк, ще се успокоиш ли? - Защо?
Замисли се.
Знаел е, че винаги ще си част от мен, и така го е показал.
Стига, Джоун, намърдал се е. Възползвал се е от скръбта ти.
- Той е пиявица. - Не стана така.
Ти замина.
Не - загинах.
Щеше ли да кажеш "да", ако не скърбеше?
Никога не съм спирала да скърбя.
Щеше ли да кажеш "да"?
Лари! Слушай.
С теб съм, но се абстрахирай от него, става дума за теб и Джоун.
Жената, която си обичал и правил много щастлива 65 години.
Покажи й, че искаш да си с нея и във вечността.
Това ще я зарадва ли?
- Добре. - Що за перко не заключва?
- Може да няма нищо за криене. - Не, всеки има тайни.
Това е пресилено.
Тук е трудно да следиш времето, така че браво на него, практично е.
Лари, стига.
- Един идеален човек гледа ли това? - Ти не си ли зяпал порно?
А това? Виж, номера.
- Да, това са номера. - Тази е с червило. Целуват се значи.
Минали са 67 години, ти какво щеше да направиш?
- Лари, стига вече. - Да, какво правя? Да вървим.
Какво…
Ама че мръсник.
Срещата явно не е минала добре.
- Възползвал си се от нея. - Какво?
Използвал си ме за годежа. Чрез смъртта ми си я омаял.
- Глупости. - А аз се терзаех, че е сама.
- Така се надявах да си намери мъж. - Да бе.
По-добре да е била сама, отколкото с теб.
Е, опитах.
Това боя за коса ли е?
Стига!
Носът ми!
- Махни се! - Не ме пипай!
На това бой ли му викате?
Не съм те предал, Люк. Дори не те познавах.
Тогава защо си й предложил на дока?
Лари.
Специалистите по травми - към гара 145. Идва самолетна катастрофа.
- Да идем на тихо място. - Боже.
Какво им е на тези вечности?
Някои са запълнени, други не са на мода.
Доста от тях не бяха политкоректни за днешните стандарти, ако ме разбираш.
Какво е станало с хората в тях?
Все още са вътре и прекарват там задгробния си живот.
Ясно.
О, господи. Не знам как да постъпя.
Цял живот си се безпокояла за някой друг.
Сега е моментът да решиш кое е най-доброто за теб.
Чакай да позная.
Люк ли е най-доброто?
Искам да избереш него заради живота, който сте пропуснали.
Ако имаш съжаления, ще са завинаги.
Но ти си решаваш.
О, боже. Ами ако не знам какво да избера?
Трябва да го измислиш. Съжалявам.
Приятно изкарване утре на плажа.
Все пак е райско място.
Не знаех, че ще е пренаселено.
- Не ми пречи. - Много популярен плаж.
Ще ни дадат ли чадър?
Би трябвало да осигуряват чадър и шезлонг.
Виж гледката.
Ти беше толкова красива.
Искам да кажа, красива си.
Винаги си била.
- Не си спирала. - Разбрах те, обич моя.
Но си прав, щеше да е хубава почивка.
Не е задължително да е тук.
Ако искаш друга вечност, можем да…
Ако искаш, и в Космоса ще идем. Стига Люк да не се навърта.
И ти изглеждаш добре.
Топка!
- Къде блееш, глупчо? - Стига, дете е.
Сигурно е на 90 г.
Умрях на девет.
- Ясно. - Блъсна ме кола.
- Поне е била бърза смърт. - Не беше.
Беше много, много бавна.
- Скъпи, да се махаме от тук. - Съгласен.
Как беше погребението ми? Много хора ли имаше?
- Да, щеше да ти хареса. - Наистина ли?
Но щеше да се правиш, че не ти харесва.
- Зак изнесе реч. - Пускаше ли шеги?
Да, опита се да разведри обстановката. Беше мило.
Децата бяха покрусени.
Кой плака най-много?
Няма да ти кажа.
Мила, съжалявам, че ме нямаше, когато ти… Сещаш се.
Но ме чакаше, когато пристигнах.
Децата ще се радват, че сме заедно.
Лари.
Трябва да ме разбереш - изправена съм пред невъзможен избор.
Не, не те разбирам.
Ясно, обичала си Люк. Аз обичах Сали Даниълс в девети клас.
Люк не ми беше ученическа любов, а съпруг.
Но с теб свихме гнездо, а сега искаш да зачеркнеш това.
Не получих шанс да свия гнездо с Люк.
- Боже, чакал е с години! - Шейсет и седем.
- Разбирам. Аз щях да направя същото. - Но ти знаеше, че умирам.
Бях готов да чакам колкото е нужно.
- Наистина. - Става късно, да се връщаме, скъпи.
Глупак си, Лари.
- Дръж се. - Държа се.
- Премести се, ще се катурнем. - Добре, само да не се удариш.
Да видим децата.
Но свърнеш ли погрешно, може да се озовеш в кошмар.
Добре, няма. Просто си мислех, че ще е забавно.
- Искам само да те предпазя. - Не, предпазваш себе си.
Какво те е страх, че ще видиш?
Няма значение.
- Не знаеш какво ще стане вътре. - Скъпи, спокойно.
Чакай. Джоун, виж, изглеждат нещастни.
Помниш ли първата ни среща?
- Спукахме гума. - Помниш ли какво каза, като отбихме?
Че е идеалното място за това.
"Широк банкет, прекрасен ден, закътано шосе. "
- Докато не разбрах, че нямам резервна. - Което реши да ми спестиш.
Виждаше ми се толкова сломена тогава.
Трябваше да бъда силен и за двама ни.
Исках само всичко да е наред.
- Чак до спуканата гума. - Ти се погрижи всичко да е наред.
Имахме прекрасен живот.
Гушни ме.
Все ми е тая къде ще сме, важното е да сме заедно.
Добре. Какво става?
- Чуйте какво има да каже Люк. - Съжалявам, Лари.
Има защо - след като Лари е нахлул в жилището ми…
- Какво? - Не, беше отворено.
- Дали? - Боже, Лари.
- Без драми. - Какво е това?
Прочети.
- Мога да обясня. - Няма страшно.
- "Скъпа Джо…" - Дай ми го. Не е сега моментът.
- Дай ми… - Джоун, исках да научиш истината за него.
- Тичай да й се молиш. - Скъпа, това е извадено от контекст.
Така е.
Каза ми, че си бил готов да ме чакаш колкото е нужно,
а не си изтраял и седмица?
Бях готов, честна дума. Исках да уредя нашата вечност.
- И си решил, че ще те търся? - Да, моя жена си.
- И моя също. - Искал си да ме подлъжеш в някоя вечност?
Нищо подобно. Мислех, че постъпвам правилно.
Само като се сетя, че се терзаех за това! А ти всъщност…
Боже, какъв си егоист!
Аз ли? Точно ти си егоистка, защото избираш между мен и него.
Сигурно вече си спала с тоя, идеалния.
- Не съм идеален. - Всъщност не съм.
Но знаеш ли какво? Мислех си го.
Всеки би искал да изпита такава страстна любов.
- О, да! - Не.
- Значи прави са били хората. - За какво?
Че не си ме обичала така, както него.
Че съм бил утешителна награда.
Знам, че той не би ме излъгал.
- Нима? - Да.
Знаеш ли, че си боядисва косата? И се е заринал с порно.
Боже, Лари, знам за списанията "Плейбой" в гаража.
- Кажи й за подложките за чаши. - Да, за тях.
Той има купища подложки с номерата на жени.
- За какво говори? - За влизане с взлом.
- Не, виж, той е много подмолен. - Така ли?
- Хитрее и говори с недомлъвки. - Бил участвал във "войната".
Не ги слушай, идеален си.
- Хлопа му дъската. - Добре ли си?
Не съм идеален и да, боядисвам си косата.
И да, преспах с няколко жени през изминалите 60 години.
- Това си е в реда на нещата. - И с един мъж.
- Лъжеш. - С двама.
С двама, само да опитам.
И минах през садо-мазо етап преди трийсетина години.
- Помня, сякаш беше вчера. - И аз.
- Беше гот, но не е за мен. - Не съм очаквала да си аскет.
И бях взел да плешивея, като умрях. Зализвам се.
Та мисълта ми е, че не съм идеален, няма идеални хора.
Най-сетне! Благодаря ти.
Но наистина те чаках, Джоуни.
- Пиши му черни точки заради секса. - Това не е надпревара.
Ама е!
- Отвсякъде си е надпревара. - Факт.
- Буквално затова сме тук. - Виж, Джоун.
Стига вече. Решавай кого избираш.
- Да, решавай. Кой от нас ще е? - Кой от двама ни?
Трябва да избереш един от нас.
Да дадем на клиентката ми време за размисъл.
Да се поразходим и да успокоим нервите.
Момчета, трябва ви питие.
- Чудесна идея. - Нещо по-силно.
Боже.
- Да? - Чух, че и ти си ритнала камбаната.
Миличката ми!
Е, повече нищо не можем да направим. От нея зависи.
Може ли и за мен?
Отпусни се и не мисли за онези двамата. Заслужаваме това.
А най-интересното е, че ти ме познаваше, когато бях с всеки от тях.
- За бога, Джоун, пий. - Добре.
- Да пием за Корея. - Адски си прав.
Почти няма филми за нея. Ако не броим "Военнополева болница".
- Какво е това? - Леле, трябва да гледаш този филм.
Тогава избирам Люк.
- Добре. - Не.
Лари.
Добре.
Ама писна ми!
Много съжалявам.
НАЙ-СЕТНЕ НА УРАН КОСМИЧЕСКИ СВЯТ
- Не оплешивяваш. - Хубаво виж.
Не, минава за близнато от крава.
Благодаря ти. Ти също си красив мъж.
Няма нужда да ме четкаш.
Хващаш окото, имаш загадъчен вид.
Дълбокомислен си, жените си падат по такива мъже.
Наистина ли? Защото не съм такъв.
Тук не съм умувал над смисъла на живота.
- Примирих се, че това е краят. - Умен си, стига си премислял.
Знаеш какво искаш и го вземаш.
Замислиш ли се за безкрайните възможности, не стигаш доникъде.
- Тя не те заслужава. - Теб също.
Ти си умен, красив и си герой от войната.
А ти си й направил деца.
- Да. - Сигурно добре си ги гледал.
- Да. - Наздраве.
Отначало мислех за Люк и мен.
После и за Лари.
- Намесихме и децата. - Ще изберете ли тази вечност?
Също и работата. Но тук се касае за мен и…
Умряла си.
- Леле, Карън. - Изживяла си живота си и сега си мъртва.
Вече не си длъжна на никого.
Може би е най-добре да започнете начисто.
И други хора се интересуват.
Стига си плямпал, дай ни пиене.
- Благодаря, слънце. - Върви си.
- Тя е… - Идеалната.
Безгрешна е.
Ела.
ТОВА МОЖЕ ДА СИ ТИ ИНФАНТИЛЕН СВЯТ
ПОД ДИКТАТА НА КОНКУРЕНЦИЯТА КАПИТАЛИСТИЧЕСКИ СВЯТ
Идвам!
Да не ни боли глава тази сутрин?
Взех решение.
Добре, ще събера съпрузите ти.
- Трябва да се изкъпя. - Непременно.
Много съм притеснена, а вие? Ти определено трябва да си, ти също.
Но не повече от нас, просто така са ни стегнали шапките!
- Защо бъбриш толкова бързо? - О, божке! От нерви.
- Сигурно се посирате от страх. - Млъкни.
Клиентката ми взе решение.
Любовта е връзка, по-силна от смъртта.
Но някои връзки са по-здрави.
- Йонните връзки, ковалентните. - Облигационните.
- Гаранционните… - Да, схванахме.
- Супер, благодаря. - Благодаря.
Лари.
Първата ми сутрин без теб…
Молех се да е само сън. Надуших препечените ти филийки.
Чух изтракването на задната врата.
Дори хвърлих възглавниците ти на пода,
както ти винаги ги мяташе.
Преструвах се.
Спокойно, мила.
И странното е, че вече бях изпитвала това.
Когато Люк загина.
Не получихме възможност да видим как ще се развие любовта ни.
Но ти ми даде всичко, от което имах нужда, когато бяхме заедно.
Да.
Какъв късмет е било
да съм имала и двама ви!
И може би така е било писано.
Какво точно казваш?
Казвам,
че избирам…
Избирам да продължа без вас.
- Сериозно? - И ще нараниш трима вместо един?
Не съм искала да избирам. Не разбирате ли?
И в двата случая щях да съм съкрушена.
Но с теб изградихме общ живот.
Да, може би хубавото на живота е,
че приключва.
Може би затова е всичко това.
Не избирам никого.
Това е.
ИЗЛОЖБЕНА ЗАЛА
Защо си даваме зор? Изобщо помагаме ли?
- Вършим ли нещо важно? - Разбира се.
Досаждаме им.
Тъкмо са умрели и са уплашени.
По-добре да са раздразнени, отколкото уплашени, нали?
СЛЕДВАЩИЯТ ВЛАК ПАРИЖКИ СВЯТ
Сигурна ли си?
О, да.
Да вървим.
Беше прав - възползвах се от смъртта ти.
Ти беше призрак, с когото не можех да се меря.
Не.
Знаеш ли колко ревнувам от теб?
Изкара цял живот с нея.
Ти си последното, което видях, преди да умра.
Как така?
- Ядях брецел и правнучката ми… - Шарлот ли?
Показа ми стара снимка от сватбата ти с Джоун.
И тогава се задавих.
- Имах други очаквания за теб. - А ти си точно какъвто очаквах да си.
Без порното и боята за коса.
Около шест месеца преди да умра,
косата ми започна да побелява, но не ми пукаше.
Защото с Джоун бяхме говорили да имаме деца.
Животът беше пред нас.
Най-щастливите ми дни.
Бях на 35 г.
Джоун беше бременна с второто ни дете и една вечер излязохме на вечеря.
Лекарят ни беше казал, че според изследвания
бременните не бива да пият алкохол.
Взех си чаша вино и Джоун си сръбна от нея.
Подсмихваше се.
Не знам защо, но тогава усетих, че сме един отбор.
- Какво ти е? - О, боже. Трябва да вървя.
- Какво става? - Твоят КВ ще ти обясни.
Какво е КВ?
186 ДЖОУН КЪТЛЪР
Може да седнем на едно кафене край Сена, където фалшив Сартр
и фалшив Камю се карат и ядат кроасан с шоколад.
Камю не говореше ли винаги за смъртта? Сега ми се струва безсмислено.
Наистина ли? Чела съм "Сартр за начинаещи".
- Как изговаряш името му? Сартр? - Да, Сартр.
Какво прави Лари тук?
Моля те, Лари, вече съм го решила.
- Знаеш, че така е най-добре. - Косата ти е различна.
Благодаря.
Не беше такава, когато бяхме заедно.
Подстригах се след…
Отива ти.
Лари.
Трябва да си с Люк. Заслужаваш да изпиташ такава любов, скъпа.
Страстна любов.
Но бях щастлива с теб.
Знам, но си била най-щастлива с него.
- Спокойно. - А ти какво ще правиш?
Не ме мисли, ще бъда на слънце.
Ще съм щастлив, ако и ти си щастлива.
Само това искам за теб.
Лари.
Отивай да кажеш на Карън.
Добре.
Да.
Така е правилно.
ПЛАЖЕН СВЯТ
Вратите на влака ще се затворят след 30 минути.
Скъпа, да не показваме, че се обичаме. Той си няма никого.
Здравейте.
Как си, Лар?
- Добре съм. - Нали не се сърдиш, Лари?
- За миг реших, че си опече работата. - Благодаря.
Какво става? Двойка ли сте?
- Да. - Ще опитаме отново.
Браво.
Ти ни показа, че не е хубаво да се живее сам.
- Какво? - Съжалявам.
- Остави ни за малко. - Да, добре. Вече ми липсваш.
Боже.
Ще седнем ли?
Искам да знаеш, че се гордея с теб.
Постъпваш правилно.
- Чувствам се ужасно. - Да, случва се.
Да постъпваш правилно, понякога боли.
Така и не ми каза защо си останала тук.
Когато дойдох…
Ще кажа само, че тук се чувствах по-добре.
Помагам на лутащите се души да намерят щастие.
Това осмисля съществуването ми.
Но след време спира да те е грижа кое е най-доброто за хората.
Пришпорваш ги и гледаш времето да минава, разбираш ли?
Да върви бройката.
Но после се появи ти.
С твоята обикновена, но и велика любов.
И ми припомни защо избрах това място.
За което ти благодаря, Лари.
Пак заповядай тогава.
Избра ли своята вечност?
Мисля, че да.
- Ела. - Какво?
- Стой така. - Боже, не.
О, да.
Леле.
Не е лошо, а?
Очарователно е.
Опа.
- Катастрофа с кола. - Старост, рак.
- Война. - Коя?
- Първата или втората? - Корея.
Брои се.
- Браво. - Благодаря.
Много те обичам.
Толкова много!
- Здравей. - Здрасти.
Значи обичаш да четеш, а?
Ами библиотекарка съм.
- Нужда от помощ? - Мога да чета.
На точното място си.
- Тази коя е? - "Големите надежди" на Дикенс.
Бива ли я?
Не съм я чела, не харесвам Дикенс.
- Странно, нали? - Хич не го харесвам.
- Имаш прекрасен смях. - Благодаря.
- Аз съм Джоун. - Лари.
- Приятно ми е. - И на мен.
Точно така, полека.
Само така, Джоун!
Благодаря, Саймън. Майната ти.
- Приятно е. - Много.
- Да, приятно е. - Да продължаваме.
Какво има?
Кой е това?
Как така пак му се доака?
На четири месеца, а ака като мъж. Браво на момчето ми!
- Скъпи. - Какво?
Смърдиш.
Джанет и Конър.
- Умрели са на… - Парти за пола на бебето.
Стана мазало от кръв.
Не го очаквахме, надникнахме и се зачудихме какво има.
- Хвръкнаха ни главите. - Кефиш ме, като разказваш.
ЕДИНИЧЕН БИЛЕТ
Благодаря, Фенуик.
Не искаш ли с нас? Паднал е свеж сняг.
Вчера ми беше достатъчно.
- Стига ми толкова. - Сигурна ли си?
- Весело на вас! - Дай целувчица. Обичам те.
- И аз. Чао. - Чао.
Сладури.
Сигурна ли си?
Хората умират на такива партита. Прочетох в интернет.
- Парти за пола на бебето е. - Това е опасно и тъпо.
Нека се радват.
Разбирам момента с изненадата, но чак парти не е нужно.
Една от най-големите ми радости са изненадите.
Ти беше сигурен, че Зак ще е момиче.
Днес за всичко правят парти.
- Просто мразиш да се веселиш. - Вече всичко празнуват.
Дори завършването на градина! На пет години нищо не разбираш.
Да се позабавляваме.
- До утре. - Виж, госпожо.
Не е препоръчително да идваш редовно.
Не се вторачвай в миналото.
Съвършеният момент.
Всичко наред ли е?
Да.
- Наистина ли? - Малко ми е студено.
Ела.
Запазих полет с балон по-късно.
И има нова двойка в девето бунгало.
Бихме могли да се сприятелим с тях.
Ще откача, ако се запозная с още хора.
Иначе за какво ще мърмориш?
- Моля? - Стига, ти обичаш да мърмориш.
Никой не обича такова нещо.
Какво ти е?
Сгреших.
Пак ли си изгуби ските?
Не.
Сгреших, че дойдох тук с теб.
Ясно.
Къде сбърках?
Никъде, съвършен си. Твърдиш обратното, но е така.
Мил, смел и умен си, затова казвам, че си съвършен.
Чаках това години наред.
Ето това.
Защо не му се наслаждаваш? Буквално сме в рая.
Съжалявам, че не го осъзнах по-рано.
- Мисля, че се заблудих покрай всичко. - Джоуни!
Може би в живота щяхме да сме щастливи. Или не.
Но не мога да се преструвам, че не продължих без теб.
Не те и моля, никога не съм те молил това.
- За разлика от теб нямам тайни. - Какво?
Всеки ден стискам зъби, когато влизаш в онзи проклет тунел.
Бяхме най-щастливи заедно.
Няма как другояче, беше млада любов.
Обичахме се без бремето на ипотека, работа, деца.
Любов, която изпитваш, преди да си преживял загуба.
Тя беше всичко за мен.
Но любовта не е само един щастлив момент, а безброй такива.
Да спорим в колата, да си помагаме при нужда,
да се развиваме заедно и да се грижим един за друг.
Сега имаме възможност да правим точно това.
Люк, да си говорим честно.
Такава ли ме помниш?
Чакал си толкова дълго на онова изкуствено място,
но тук сме истински.
А ти живееш и…
Давам ти позволение да живееш без мен.
- Даваш ми позволение? - Добре де, съжалявам.
- Прозвуча надменно. - Благодаря, кралице.
- Твой скромен слуга съм. Благодаря! - Съжалявам.
Не е честно.
Знам.
- Трябва да се върна. - Полудя ли?
Прекрачиш ли червена врата, ще те намерят.
- Ще те вкарат в пустошта. - Трябва да опитам.
Не, не трябва. Можеш да останеш тук с мен.
Моля те, остани.
Остани.
Съжалявам.
Наистина те обичам.
Горе ръцете, Фенуик. Дай ми ключовете. Ще се справиш, Джоуни.
Да, горе ръцете! Горе ръцете, Фени.
Готов ли си да умреш? Да те заколя ли искаш?
О, не. Той е толкова мило момче.
Освен ако не… Да, става.
Така няма да успееш.
Може и да се получи.
Не е за вярване, че го правя.
Ще ти трябва помощник.
Люк…
Много съжалявам.
Да.
Знам.
Помниш ли, че играех в местния театър?
Не пипай експонатите. Не забравяй, че не са истински.
Тя си тръгна.
- Защо? - Друже.
- Защо? - Знам, тежко е.
Знам, но ще ти мине, повярвай ми.
Спокойно, точно така, излей си мъката, юначаго.
Всичко си изкарай.
Нали? Спокойно.
Днес ти е тежко, но утре ще е друго.
Утре ще е друго, а?
- Точно така. - Добре.
- Исках да си поплача едно хубаво. - Разбирам те.
- Когато моята жена… - Благодаря.
Ще вляза заради доброто старо време.
Но не си взе билет.
Не бива да съм толкова дашен.
Побързай.
Да.
Сбогом, Люк.
Сбогом, Джоун.
ВХОД ЗАБРАНЕН
- Скъпа, беше за последно. - Не.
Успокой се и да го обсъдим.
- Не ми казвай да се успокоя. - Ето я! Спри!
- Не давам детето! - Какво ти пука!
- Влизай! Мразя те! - Спрете я!
…да се отнасяш така с мен!
- Ами ако съм бременна? - Всичко ще е наред, Джоуни.
- Чекът е празен. - Моля.
- Обичам те. - И аз.
Няма изход!
- Съболезнования. - Не.
Хайде, по-бързо.
Спри!
По дяволите.
Боже, Лари, не искам пак да водим този разговор.
Не те сравнявам с него!
Никога не съм те сравнявала. Не ми се говори за това!
Унизително е.
- Не издържам. - Стой!
Тя подхвана темата, какво трябваше да кажа?
- Разбирам, тя не ме харесва и си го каза. - Спокойно, ще й влезеш под кожата.
Да не съм краста, че да й влизам под кожата!
Горе е.
Лари.
Бързо!
Горе е, хванете я!
Сега.
Влакът на перон 186 закъснява.
Беглец на релсите.
Прощавай, здравей. В коя вечност е заминал Лари Кътлър?
Госпожо, има 425000 мъже със същото име. Бъди по-конкретна.
ИЗДИРВА СЕ ДЖОУН КЪТЛЪР
По дяволите!
Беглец. Не се намесвайте.
Извинете.
Боже, боже!
След дълъг размисъл
реших, че май трябва да сме полигамни.
Не мога да нося много дини под една мишница, една жена ми стига.
- О, боже! - Гледай къде вървиш.
Отивай натам.
Да сте виждали една жена?
- Не. - Хукна натам.
- Благодаря. Хайде. - Успех!
Да вървим.
- Джоун! - Колко си романтичен!
Да я вкараме в някоя стара вечност. Не от расистките, ще си в безопасност.
- Охраната не влиза там. - Накъде замина?
- Кой? - Къде е Лари?
Боже, знаех си!
Къде е той?
Навън ти идва в повече, а?
Непоносимо е, да.
Знам едно място, където да разпуснеш.
- Стига, Мардж, знаеш правилата. - Само помагам на момичето.
Вече знам какво искам.
Може да ти покажа моята вечност, съвсем наблизо е.
Чу жената.
Повече харесвах предния барман.
Имаш нужда от питие.
Да.
Не си заминал.
Останах. Пясъкът наистина ме дразни.
А студът си е просто студ.
- За теб ли е? - Да, нещо като беглец съм.
Къде ще отидеш?
Знам едно място.
Може да е опасно.
Кога тръгваме?
Прилича на Оукдейл.
Идеално е.
Превод на субтитрите Катина Николова