Животът е ритъм.
Сърцето барабан.
Но смъртта познава само тишина.
Да съблазниш смъртта...
трябва да я обичаш...
да лежиш с нея...
три дни, да дадеш туптящото си кърваво сърце на нея...
...докато смъртта не развие уши...
...докато смъртта не се стопли...
...докато не пламне искрица...
...мъртвият барабан бие...
и кръвта на светлината...
наводнява.
МАЙКАТА НА МУХИТЕ
Здрасти, Мики. Ще дойдеш ли на домашния купон тази вечер?
Всъщност започвам лятото рано, така че днес съм навън.
Какво? Нямаш изпити?
Няколко, но учителите ми позволиха да ги направя по-рано.
Добре ли си? - Да.
Върна ли се? - Не.
Добре съм. Да, добре съм.
Добре.
Добре, тогава. Предполагам Ще се видим през септември.
Да, ще се видим през септември.
Зравей, татко.
Добре, слизам веднага.
Обичам те и аз.
Как минаха последните две седмици от училище?
Беше добре. Да.
Получих бележка. Говори ли с приятелите си за това?
Какво казват те за това, което правим?
Не много.
Не говориш с тях за това?
Не особено. Не.
Защо не? - Не е точно разговор за колежани.
Разбрано.
Момиче, косата ти порасна бързо.
Ще ми липсва Коджак изгледът, обаче. - Кой е Коджак?
Беше плешив човек, който смучеше близалки.
А ти? Какво ново при теб? - Завърших ремонта на склада.
Година и половина чистилище приключи.
Най-накрая качи камъка по хълма.
Добра работа. - Ти знаеш по-добре от всеки.
Няма спиране. - Няма спиране.
Има песен в калта,
където бръмбарите бръмчат и червеите пълзят.
Песен на разпад.
Ритъм, по който работят.
Апостоли на разрухата.
Малки богове на раждането.
Спомени преследват тези голи кости,
когато луната се търкаляше преди векове.
Зловеща, сега забравена плът.
Помни бързо, че животът е смърт.
Може ли прегръдка?
Съжалявам, че част от застраховката трябваше ти да я платиш.
Застраховката на училището ми трябваше да покрие всичко...
Аз трябваше да направя всички тези
глупости. Просто не ме бива с бюрокрацията.
Опитах се да се преборя с куп тези съвместни плащания, но...
Моля те.
Благодаря за покриването на всичко.
Мики.
И благодаря, че ми се довери по този въпрос.
Интересно ми е. Как намери тази дама?
Тя всъщност се свърза с мен.
Какво имаш предвид? Как? - Здравейте. Какво мога да ви донеса?
Чийзбургер делукс. - Чийзбургер делукс, моля.
Добре. Вие сте тук на риболов? Къмпинг?
Не, тук сме за лаймската болест.
На правилното място сте за това.
Значи как, какво? Тя имейл ли ти прати?
Това място ми напомня за всички закусвални,
в които ходехме преди моите футболни мачове.
Помниш ли? Беше толкова забавно. - Да така е, помня.
Значи ще отидеш да се изходиш преди мача в дамската тоалетна?
Да. Джаксън Полък, бейби.
Този чийзбургер не ти се отрази добре май?
Не.
Ако ще повръщаш, мога да донеса кофа с лед.
Всичко е наред.
Спомням си, че веднъж повърнах върху мама.
Помниш ли онова люлеещо се колело, което имахме?
Да, помня.
Помолих я да ме завърти и върти,
и върти на него, и тя го направи.
И познай какво. Буквално повърнах върху нея.
Звучи като нещо, което тя би харесала. - Да, тя го хареса.
Тя каза, че е смешно и че обича повръщането ми.
Да, това беше тя.
Добре, значи жената казва, че иска да сме там
в много конкретно време утре. Така че трябва да станем рано.
Това е твоето шоу, хлапе. Просто ме ритни в задника и ще бъда там.
Добре? - Добре.
Лека нощ. - Лека нощ.
Гледаш ме как спя? - Не.
Да, може би. Не знам... Готов ли си да тръгваме?
Мики, сигурна ли си, че знаеш къде отиваш?
Не си поглеждала картата през цялото пътуване.
Да, знам.
Тя знае ли, че идвам с теб?
Чудесно. - Татко, искам да направя това.
Знам, че звучи като измама. Съмнявам се дори, че ще проработи.
Но трябва да опитам. - Добре.
Знам, че каза да не любопитствам или
каквото и да е, но как ще платим за това?
Приема ли пари от нашата застраховка?
Не е нужно. - Как така?
Защото тя го прави безплатно. Не се притеснявай.
Свети боже. Сериозно ли?
Нищо не е безплатно.
Никога. - Е, това е.
Завий надясно и се качи по този каменист хълм.
Това е доста яко. - Някаква купчина камъни.
И тази къща.
Аз, аз просто...
Татко, това е невероятно.
Това е истинско. Това е истинско. Свети боже.
Това ми дава лудо дежа вю.
Сигурна ли си, че е това, нали? - Да.
Не мога да повярвам, че съм тук точно сега.
Добре, готова ли си да тръгнем?
Добре. Да вървим.
Точно навреме. Добре дошли.
Солвейг, толкова е приятно да се запознаем на живо.
Това е баща ми, Джейк.
Много ми е приятно да се запознаем.
Моля.
Това е невероятно.
Каква красива пеперуда.
Жива ли е? - Не.
Жалко.
Толкова красива е сега мъртва, както и когато е била жива.
Моля, нека ви покажа стаите ви.
Това е много по-яко от моята стая в общежитието.
Нека покажа и стаята на баща ти.
Рустикално.
Не забелязах баня на горния етаж. Долу ли е?
Значи мечката се изхожда в гората? - Къде другаде би се изходила мечка?
Знаете, че това няма да е лесно, нали? - Никога не е било.
Но тя е упорито дете. - Говоря за вас.
Вижте...
Тук съм, защото това е важно за Мики.
Така че за три дни, ти и аз просто трябва да...
се преструваме.
Това не е вярно.
Смъртта расте в нея,
но чудотворно, тя й е дала смисъла на живота.
Но за теб, тя е донесла страха от загубата и те е лишила от вяра.
Те дойдоха да се молят, сведени от срам.
Газещи вярата си по пътя към моите тръни.
Колко лесно чупливите клони на безкоренното
дърво се огъват и чупят в честния вятър.
Едва жена, светлината й почти угасва.
И мирно бебе, студено в утробата.
Самотна котва страхуваща се от тъмното.
Тегли майка си в дълбините.
Отбягвана.
Охулвана години наред.
Дадох им това, което поискаха.
Знанието, което мразеха.
Магията, която ги плашеше.
За да подкупя смъртта и открадна живот от нейните пръсти.
Остър като иглата, която шие.
Шевове по шевове.
От долина до долина.
Прокарвайки нишката на плътта до душата.
Убождане, за да отрежеш. Сокът да изтече.
Сълзите да паднат и да напълнят дълбините.
Ръцете на времето се навиват с трикове.
Но заклинанията на кръвта трябва да са чисти.
За да измамиш неподвижното и спасиш бързото.
Погледът на воала няма любов.
Няма омраза.
Няма любов.
Няма омраза.
Дадох им това, което поискаха.
И тя беше спасена.
Кога за първи път разбра, че имаш язвата?
Ракът ли?
Когато бях на 15 години.
Шансовете ми бяха 50/50, което е...
И тогава се върна.
И казаха, по-малко от
шест месеца живот, така че...
То? - Туморът.
Язвата. Да. Рака, както го нарича великият лечител Хипократ,
който сравнява формата с морско същество.
Твърдо тяло, крака, растящи накриво.
Никога не съм виждал морето.
Обичам океана.
Виждала съм Атлантическия, Тихия.
Бих искала да отида на Средиземно или Червено море някой ден.
Но,... Мама ме заведе на Карибите.
Беше забавно. - Разкажи ми.
Най-синьото синьо, което можеш да си представиш.
И когато плуваш в него, се чувства като топла, мокра прегръдка.
Благодаря.
Толкова красиво.
Дърветата свързват небето с Земята.
Корени, вкопчени в земята.
Листа, високо в небето.
Няма разделение.
И така започваме.
Може ли?
Безплодна. - Да. Не е любимият ми термин.
Всичко беше премахнато. Щеше да е страхотно средство за
контрол на раждаемостта, ако някога можех да правя секс.
Безплодно, но дърво, все пак.
Дай ми ръката си.
Този пръстен е символ на съюз.
Две кръга, една душа
свързани на прага на живота и смъртта,
където едното свършва, другото започва.
След смъртта, кръвта на живота.
Това беше странно.
Да. - Мисля, че трябва да се откажем.
Татко!
Тя е права. Аз съм практически мъртва.
Науката казва, че съм мъртва.
И тя също ми казва, че не трябва да бъда.
Не искам да съм мъртва още. - Можем да намерим различен лекар.
Можем да пробваме различно... - Опитахме това. Опитахме това
и не сработи.
Може би просто не сме опитали достатъчно усърдно.
Искам да кажа, колко дълго ще стоим тук на лагера за вещици?
Тя казва, че може да направи това за три дни.
Това е пълна глупост.
Как така говори толкова странно?
Това е... Това е пълна глупост. Пълна глупост.
Така ли?
И какво ако трябва да танцуваме голи
под проклетата лунна светлина с някаква, нали, луда кучка?
Не знам, става. Готова съм да го направя.
Съмнение и действие, приятели.
Мик, тук съм за теб, нали?
Искам да го направя заради теб.
Съжалявам за това.
Някой от вас иска ли да каже благословия?
Не, благодаря. - Не, благодаря.
Може ли аз? - Разбира се.
-В тъмнината, гладни сенки пълзят.
Жадни за душа, която да пожънат.
Тъмнината убива деня, но светлината е бърза.
Идва да измами и излъже болните.
Остани костите на скръбта и болката.
Изяж червеите в най-черната пръст.
Благослови змията, сгушена там,
завита между корените и въздуха.
Макар да страда на слънце,
нощният дъх скоро ще дойде.
Амин. - Не!
Отмени го! Няма празна идолопоклонническа маса.
Отмени го. Отмени го, моля!
Съжалявам. - Плюй на думата.
Плюй на думата, докато виси.
Къде? - На пода, където й е мястото.
Оплюй пода. По-бързо!
Тази храна изглежда прекрасно. Какво е?
Подаръци от гората. - Ако искаш, мога да отида до
града и да взема някои хранителни продукти. Не съм много вегетарианец.
Ти няма ли да ядеш? - Ям въздуха, докато говоря.
Това е някакъв трик. - Вярваш ли в магия?
Не. - Детето ти е умряло.
Какво? - В магията живее вечното дете.
Дори смъртта няма по-голям враг.
Затвори очи.
И ти.
Моля, яжте.
Един ден да умреш.
Три дни да възкръснеш.
Боже мой! Татко!
Уплаши ме до смърт. - Извинявай.
Имаш ли нещо против да вляза за секунда?
Не.
Добре ли си? - Да, добре съм.
Просто е малко странно.
Не мога да спя. На старо платно съм.
Ти поне имаш тази хубава мъх.
И аз не мога да спя.
За какво мислиш?
Помниш ли жената от химиотерапията, на име Синди Дюк?
Помня я.
Беше мила.
Имаше страхотно малко момиченце.
Един ден, докато приемахме химикалите заедно,
тя се обърна към мен и каза:
"Моля се за теб. Ще се молиш ли за мен?"
Но, татко, аз...
не вярвам в молитвата.
Винаги съм вярвала във вярата.
И когато хората се молят, това е, защото им липсва вяра.
Липса на вяра, че...
животът ще даде това, което трябва да даде.
И смъртта ще донесе това, което трябва да донесе.
Синди Дюк умря, а аз не.
Не е защото не си се молила, дете.
Може и да е.
Може би тя вярваше в молитвата толкова много, че подейства.
Не се страхувам от това, което ще бъде смъртта.
Животът е такъв невероятен дар.
Сигурна съм, че смъртта също ще бъде.
Но ще се боря като луда
да удължа този живот колкото е възможно повече,
защото смъртта може да почака.
Така че...
ще взема пример от книгата на Синди Дюк и ще вярвам.
Ще вярвам в този мъх и в тази проклета дървесна постеля.
И в Солвейг.
И в нейните мухи.
Просто ще вярвам във всичко това.
Възхищавам ти се толкова много.
Продължавам да се уча от теб.
Обичам те.
Истината не се крие в сънищата.
Тя лежи неподвижна...
наблюдаваща.
Курвата...
Величествена.
Като ехо на банши отскачащо в каньон...
Точно под светлината...
Изчезва в реката долу...
Носейки се надалеч, нечуто...
В сънищата, вината е чиста, невидима любов.
Пълзи през сенките, докато воалът се разкъсва.
Отражения блестят и смъртта умира отново.
Дадох каквото поискаха.
Смъртта също даде.
Острието на времето.
Тежестта на паметта - задушена от добротата на камъка.
Дължимото равновесие.
Прост дълг на мълчанието.
Докато правя музика в калта.
Като бръмбара и червея.
Дарът на тяхната слепота докато правя пакости в тъмното.
Невежество, докато мамя гроба и примамвам нощта.
Дължимото равновесие.
Живот за живот.
Добро утро. Мислех, че съм първият буден.
Гладен ли си? - Бих искал кафе, ако имаш.
Какво ще кажеш за силен чай?
Силен ле е, колкото кафето?
Сила? Да. Има.
Да опитаме.
Имам нужда от малко тласък.
Това е корен от дърво бучиниш.
Не е ли отровен? - Растението бучиниш, да.
Това е от дървото.
Може да е отровен и той, ако не знаеш правилната алхимия за сладка отвара.
Чудесно.
Разликата между отрова и лек е дозата, приятелю.
Честно казано, просто исках кафе. Не точно лек за нещо.
Може би си се тревожил толкова дълго за дъщеря си,
че не си осъзнал, че и ти имаш нужда от лек.
Лек за какво?
Тъга, самота, гняв, страх.
И това ще излекува всички тези неща?
Може би.
Хлапе, ела тук.
Тя ни прави супер отровна отвара, която лекува
всички лоши емоции и е по-силна от черно кафе.
Трябва да пиеш с нас. - Не.
Има силен вкус.
Трябва да е здравословно, защото е ужасно на вкус.
Ще ядеш в гората.
Да не дрогира баща ми?
Помогнах му.
Как? - Тук.
Този чай смазва духа. Отваря заспалите очи на ума.
Не мисля, че ще му хареса.
Понякога лекарството е горчиво,
но лекът е сладък.
Мамка му! Мамка му!
Боже!
По дяволите...
Затвори очи.
Покажи ми рака си.
Казват, че има тумор тук, голям колкото ябълка.
Ябълка достатъчно сладка, за да я изядеш.
Това е глупост. - Но за да накараш злия да се
замае, трябва да го обичаш малко.
Какво е това? - Светена вода.
Това е последното нещо, което съм очаквала от теб, Солвейг.
Не е за пиене, а за изпитване.
Нещо трябва да се случи? - Ти как мислиш?
Да, предполагам. - Тогава обърни внимание на корема си.
Трябва ли да гори? - Гори ли?
Нямам представа. - Тогава защо спомена за горене?
Не знам, заради "Екзорсистът"...
Може би защото вярваш, че е възможно.
Предполагам. Да, вярвам.
Ето това трябва да се случи.
Какво? - Вярваш в ритуала.
Това ли е?
Не.Сега прибирам тази жалка бутилка
дъждовна вода и извършваме истински ритуал.
Пей на рака. - Какво?
Пей на рака, за да заспи. - Какво да пея?
Какво ти пееше майка ти, когато беше бебе?
Не помня. Но баща ми ми пееше също.
Ракът не се интересува кой е пял.
Боже мой. Какво беше това?
Гладен рак се събужда. Продължавай да пееш.
Свети боже, какво е това?!
Лакомство, за да измамиш рака. - Боли, боли!
Трябва да боли.
Змийското потомство е загубено за земята, но
всичко, което е обичано скоро ще бъде намерено.
По дяволите!
Добре.
Какво имаше в онзи чай?
Нищо. - Нищо.
Даде ли ти от това нищо?
Добре ли си? - Не, не съм добре.
Повръщах цяла сутрин.
Но не е като да не си свикнал с
това, така че не бива да се оплаквам.
Как си? Какво прави? - Напредък.
Покажи му.
Майната му. - Добре е, за хубаво е.
Не ми изглежда хубаво, за да е за добро.
Зле е вътре в нея. Реакцията е хубаво нещо.
Как така? - Ракът е ранен.
Изглежда, че и Мики е ранена.
Не напълни ли дъщеря си с отрови?
Химиотерапия? Да, да, направихме го.
-И не я ли изгори отвътре?
Имаш предвид радиация? Много е жестоко, като го казваш.
Как можеш да кажеш нещо такова? Беше единственият ни избор.
Моят избор. Но...
Да, беше единственият ми избор.
И не се съмнявам в това.
И ти прие тази болка без колебание.
Прие отровно лечение и то се провали.
Е, моето лечение също е болезнено.
Смъртта не е глупава.
Не се поддава на доброта. Разбираш ли?
Разбирам.
Това ще помогне.
Забелязала ли, че когато тя е наоколо има мухи навсякъде?
Защото е пълно лайно.
Те дойдоха покрити с вар, мощно проклятие.
Как само се перчеха с лицемерието си, скрити
зад него, защитени от магиите на мъртвите.
Не!
Не, не, не, не! Не!
Моето бебе, не!
Мога ли да те попитам нещо? - Да.
Ще проработи, но какво ще правиш, ако това не проработи?
Щях да те преследвам.
Щях да преследвам майка ти, ако не беше наоколо.
Няма начин да те оставя да се изгубиш в тази тъмнина сама, просто
ще трябва да те преследвам и да се уверя, че си добре.
Предполагам, че ще съм мъртва, така че не мога да те
спра, но ако трябва да се самоубиеш, как би го направил?
Знам точно как бих се самоубил. Искам да се уверя, че съдебният
лекар няма да му бъде лесно.
Така че бих стоял на ръба на много висок
мост, бих сложил въже около врата си, бих изял много хапчета
за сън, бих си прерязал китките, и след това бих изпил много
алкохол, а след това бих се застрелял в главата.
Така че да отлетя от моста и въжето да ме дръпне, надявайки
се да се скъса, и тогава щях да падна толкова далеч,
че когато съдебният лекар се опита да разбере как съм
умрял, ще трябва да измисли седем причини за смъртта ми.
Боже мой, това е толкова извратено.
Мисля, че мога да вляза в "Книгата на рекордите на Гинес" най-накрая.
Да се надяваме, че няма да ти се наложи да направиш самоубийство.
Въздух, дъх, кое идва първо?
Сгъвам кръгове в стиховете си.
Земята се жени за въздуха. Те правят огън.
Пепел, венчелистчета на смъртта на кладата.
Кръв, плът, кост се равняват.
Вятърът поглъща пепелта, тя почива, разделя се.
Живот, смърт, кое идва първо?
Сгъвам раждането в обратен ред.
Това мирише много добре. - Изглежда като месо, благодаря.
Какъв вид месо е? - Дивеч.
Готино. Никога не съм опитвала дивеч.
Моля, насладете се, докато се приготвям за утрешния труд.
Не мислиш ли, че е малко смешно?
Какво? - Тя никога не яде.
И без значение колко ям аз, винаги съм гладен.
Трябва да призная, не се чувствам много
добре, така че всъщност не ме притеснява.
Може би не се чувстваш добре заради всички тези вуду глупости.
Татко, знаеш, че не е това причината.
Добре, може би е така.
Но няма печка.
Няма течаща вода.
Искам да кажа...
как тя дори сготви това месо?
Искам да кажа, толкова съм гладен, че дори не исках да попитам.
Имам по-големи проблеми от стомаха си или твоя.
Знаеш ли как се озовахме тук? - Не.
Тя дойде при мен в съня ми.
Чрез проклет сън.
Език от огън в устата на луната,
кръв и семена, кучка и кост.
Река тече, фиданка расте,
воня на бясен лешояд знае.
Когато воалът на нощта отлети,
скрий се в тишина, неподвижен като камък.
Добре, добре, добре.
Какво правите?
Не е твоя работа. - Напротив.
Прекалено съм надрусан за тези неща. Да се махаме оттук.
Не искам да се махам оттук. Все още имам за пиене.
Това изглежда неуважително. - Към кого?
Към Солвейг.
Да се махаме оттук.
Яж си лайната, сладкишче!
Татко ще идва ли? - Не.
Нуждае се да остане сам замалко.
Днес е трети ден. - И ще е дълъг.
Мога ли да попитам, работи ли?
Чувствам се много зле, но това значи, че работи, нали?
Аз...
Просто как да знам, че е изчезнало?
Ще живееш, ще обичаш, ще остарееш и ще умреш.
И всичко, за което си живяла и всичко, което си
обичала, ще направи дом в костите ти и те ще знаят.
Какво е? - Добър знак.
Кръвта се ускорява.
Солвейг...
Защо правиш това за мен? - Защото ме помоли.
От доброта в сърцето ти? - Не.
Тогава защо? - Чух те, и ти ме чу.
Не разбирам.
Твоето проклятие е моят дар.
Затвори очи.
Отпусни глава назад.
Не мисли за нищо.
Отвори широко краката на светлината.
Погълни дълбоко семето на нощта.
Трънна рана, заклинание развързано.
Събуди се в полумрак.
Времето объркано.
Това трябва да спре.
Изглеждаш ужасно.
Какво ти направи тя?
Добре.
Подкрепях тази...
ваша фантазия достатъчно дълго.
Няма такова нещо като магия.
Тя няма да те излекува.
Знам, че искаше да повярваш, че това
може да проработи, но истината е, тя е
измамница и те кара да изглеждаш като глупачка.
Хлапе, опитах се да се включа,
но винаги е било очевидно, че това е пълна глупост.
Всичко, което си правил, бяха шеги през
цялото време, без да приемаш нищо сериозно.
И не искам да умра заради теб. Така че искам да си тръгнеш.
Отиди да си вземеш един проклет хамбургер.
Какво, по дяволите, искаш да направя?
Искаш да плача през цялото време?
Вече съм го правил достатъчно.
Знам, че това беше важно за теб.
Но аз съм ти баща. Ние сме отбор. - Не сме отбор.
Аз съм сама в това, а и ти също.
Така че, тръгвай.
Махай се! Тръгвай!
Ало?
Извинявай. Не те чух от музиката. Как мога да ти помогна?
Може ли стая за през нощта, моля? - Разбира се.
Трябва ми само личната ти карта и кредитната ти карта.
Дошъл си за риболов? - Не.
Дойдох тук, за да... посетим лечител с детето ми.
На правилното място си за такива неща.
Явно. Чувала ли си за жена на име Солвейг?
Солвейг вещицата? Да, всички тук я знаят.
Не бих я нарекъл вещица, но вероятно говорим за същата Солвейг.
Тя е вещица, да. Некромансър.
Знаеш ли какво е това? - Не, не знам.
Тя може да надхитри смъртта. - Надхитри смъртта.
Да, дори своята собствена. Хората слагат камъни на гроба ѝ от години.
Какъв гроб? - Нейният гроб.
Но тя е жива. - Да.
Затова продължаваме да хвърляме камъни на гроба ѝ. Да държим
тази ядосана кучка долу. Да, това е страхотно място за парти.
Знаеш, отиваш, пиеш няколко бири, хвърляш камъни отгоре.
Наричат го "Вещерска цицка".
Добре. - Какво? Какво?
Знаеш името на вещицата, но не знаеш историята?
Явно не. Каква е историята? - Добре. Преди няколко века
Солвейг върна мъртвородено дете към живота и го задържа за себе си.
После хората разбраха, взеха зомби-бебето и го изгориха.
А какво стана с тази вещица?
Заровиха я жива, за да може да си изкопае път към Ада.
Но тя просто остана там в пръстта, крещейки за бебето си.
И затова хората продължават да хвърлят камъни върху гроба.
За да държат тази луда майка долу. - Тази Солвейг, за която говориш,
свързана ли е с тази, която живее в къщата на хълма?
Къща?! Не, няма къща там.
Двойно или единично?
За векове, крещях и страдах в калта,
сама, безпомощна.
Без любов.
Векове, на моите викове беше отговаряно с
подигравки, урина и камъни, за да ме държат долу.
И когато най-накрая моите викове се превърнаха в шепот...
Ти ме чу, ти, толкова млада в костите си и все
пак толкова стара, потънала в скута на смъртта.
Ти ме остави...
Ти ме остави да се изправя.
Вземаш ми сянката. Даваш ми живот.
Ти ми даде... Ти ми даде...
Мики!
Мик... Мик. Мик.
Мик.
Тя го взе!
Тя го взе.
Животът. Животът е чудеса.
Той е огън във всичките си диви духове,
облизващ въздуха като пияна змия.
Цвят, и очите да го видят.
Пръсти да усещат студената грубост на камъка.
Студен, невинен камък.
Призивът на далечни птици.
Бръмченето на мухи.
Очакването на тръпка.
Малката радост, която носи усмивка на заето лице.
Трептенето на око.
Мигането на живот.
Утехата на любовта.
Ръце да се вдигнат към празно,
безкрайно небе, срещу басейна на
земята, тежестта на костите, ревът
на вятъра и миризмата на мръсотия,
вкусът на метал и прясна кръв,
гоблена от цветове в есенен ден,
богатата миризма на паднали листа,
натискът на малки зрънца пясък, заклещени под нокът.
Колко хубаво е да почиваш в утеха,
кости, преплетени, обвити в червеи,
короната от мръсотия, легло от нищо.
Така.
Объркани сме.
Няма признаци на рак.
Няма признаци на радиационно увреждане.
Няма признаци на химически изгаряния.
Няма признаци на нищо.
Поръчахме цяла нова серия тестове, защото, честно казано, ами, с тези
резултати, ние, просто не можем да повярваме.
Не, не мисля, че трябва да планираме още тестове.
Вярваме в това.
превод parcalev