Добре, добре.
Буден съм.
Добро утро, Джо. За днес в календара имаш няколко бележки.
Да ти ги прочета ли? - Няма нужда.
Има заявка от асистента на Аш. Кафе в 9.30 в "Старите пекари".
Потвърди и изпрати съобщение на Максин.
Кажи й да държи фронта, докато отида.
Преконфигуриране.
Готово.
Да.
За първи път в книжарница?
Да. Не.
Красив детайл.
Пошегувах се.
Аз лично предпочитам съдържанието на страниците вътре,
но всеки знае себе си.
Обичаш ли кафе? - Всеки обича кафе.
Как се казваш?
Джо.
А ти?
Идваш ли? - Сега ли?
По-добър момент ли предлагаш?
Не...
Максин, нали ще... ако аз...
Да.
Името ми е Аш.
Аш. Добре...
Значи четеш тези неща.
Чета. Да.
Карат те да се замисляш.
Без потенциала за прогрес на човек,
реалността ще е нещо пусто, пропиляно,
и няма да има крайна цел.
Крайна цел.
Не знам за това.
Може би имаме това, което имаме
и ден след ден правим с него най-доброто.
Да. Да, разбира се.
Лично мен ме кара да усещам нещата...
някак си по-всеобхватни.
Прави снимки. Те ще останат задълго.
Това... това е прекрасна идея.
Така ще имам доказателство. - Доказателство за какво?
За красива жена, която е излязла с мен.
МЕЛ, излизам.
Системата е включена. Имаш 30 секунди да тръгнеш.
Приятен ден, Джо. - И на теб, мой човек.
Братко! Как си в този прекрасен ден?
Добре съм Оливър, а ти? - Не се оплаквам.
Имам среща с Аш. - Щастливец.
Да. Мислиш ли, че не знам?
Хайде сега.
Май трябва да отгатна кой е.
Добре. Или е красивата ми приятелка,
с която имам среща в тази прекрасна сутрин,
или... е другата ми секси приятелка
от лошата част на града.
Ти си! Здрасти.
Какво ще поръчате? - Капучино, моля.
Идва веднага.
Ще работиш ли след това?
Да. - Знаеш ли, че бих искал
да знам какво работиш?
Знаеш какво казват за любопитството.
Не. - Наистина ли?
Обичаш ме.
Така е.
Затова...
искам да ти кажа нещо.
За какво? - За теб.
За теб.
Обичам те, Джо.
Аш...
Аш, изненада ме. Това е.
Трябва да ти кажа нещо. - Кажи ми.
Аз не съм от тук. - Знам. Ти си от Бриджуотър.
Не. Искам да кажа, че не съм от... ТУК.
Не.
Познавате ли се?
Недей.
Не, не, не.
МЕЛ, изключи всичко.
Втора седмица не си излизал от апартамента, Джо.
Не си ли добре. Да се обадя ли за помощ?
Можеш ли да се обадиш на Аш?
В момента не мога да направя това.
Тогава се разкарай.
Остави ме да спя.
Имаш посетител. - Не отговаряй.
Оливър е. Идва за трети път.
Добре.
Там ли си, Джо?
Тук съм.
Здрасти, човече. Нося нещо много добро.
Ще ме пуснеш ли да се кача?
Чувал съм, че горещо е по-хубаво.
Добре ли е?
Не усещам.
Какво?
Вкусът. Не мога... не усещам.
Ще се оправя.
Къде държиш кърпите?
Джо?
Знам, че в момента не го усещаш, но ще се оправиш.
Нея я няма.
Аз...
Може да е на по-добро място. - Не ми говори така.
Просто... недей.
Е добре, ето... вземи моето.
Утре ще се върна с още кафе,
но трябва да хапнеш нещо. Чу ли?
Джо.
Заложна къща. ОТВОРЕНО
Здравей, Джо.
Скоро ще те видя...
или не. Едно от двете.
Шибан...
Стреляно е с оръжие. Добре ли си?
Моля те, Джо, отговори. Обаждам се на властите.
Не, не, не! Чакай, чакай.
Стана случайно.
Джо!
Добро утро, Джо.
Имаш ново съобщение от Аш.
Искаш ли да го пусна?
Имаш още едно ново съобщение от Аш. Отбелязано е като спешно.
Да го пусна ли?
Здравей.
Добре ли си, братко?
Виждаш това, нали?
Отварял ли си някое?
Е, може да е съобщение в случай, че нещо стане с нея.
И аз... и аз така помислих, но екранът и...
Какво? - Нищо. Просто...
може би е шок.
Виж, прибери се,
почини си и после провери съобщението...
Съобщенията... Може да се успокоиш малко.
Може ли да ги проверя тук? Май сега не искам още да се прибера.
Моята къща...
Разполагай се.
Здравей, Джо.
Здравей.
Ако гледаш това нещо е станало с мен
и може вече да не те видя,
за което...
много, наистина много съжалявам.
Нужна ми е помощта ти. Много е важно.
Може сега да не го разбираш, но искам да получиш нещо за мен.
В книжарницата ти... има специална доставка, която те чака.
Ще помогнеш ли?
Да. Разбира се.
Благодаря ти. Подробностите се изтеглят.
Планирах това.
Не... не за всичко, което се случи,
а това.
Отнеси пакета у вас. Ще поговорим по-късно.
Обичам те.
Имаме допълнителен контакт.
Би трябвало да го оставим на мира.
Проследете го и ми кажете какво ще направи.
Разбрано.
Здрасти, шефе, добре ли си? - Донесоха ли нещо за мен?
Да, правилно.
Това е за теб. - Благодаря.
Ще те видя ли утре?
Да. Да, ще ти кажа.
На моя Джо с цялата ми любов. А.
Той има... нещо.
Очистете го.
Разберете какво е това.
Подкреплението идва.
Разбрано.
Кой етаж? - Същият.
1 ново съобщение
Убий го, или той ще убие теб.
Какво става?
МЕЛ, някой опитва да нахлуе тук! - Да се обадя ли на властите?
Чук, чук.
Да! - Свързвам се с властите.
Съжалявам, Джо, изглежда съм офлайн.
Ще опитам пак.
Леле, мамка му.
Нещо не е наред. Помогнете ми.
На кого говориш? - На МЕЛ.
Разкарай се!
Не разбирам.
И с мен е така, приятел.
Джо. - МЕЛ, паузирай съобщението на Аш.
Съжалявам. Не разбирам.
Може ли да перифразираш?
Джо?
Здравей.
Това реално ли е, МЕЛ? - Съжалявам. Перифразирай въпроса.
Господи!
Ще ти обясня.
Къде си? - Не исках да съм потайна.
Просто ми отне време да хакна връзката,
а времето тук работи малко по-различно.
"Тук"? - Откъдето съм аз.
Има... технология, до която е почти невъзможно
да получиш достъп, но аз успях.
Не, не, не. Видях как умираш. Видях как някой те убива.
Знам, знам. Съжалявам. Ужасно съжалявам.
Толкова много неща трябва да ти кажа.
Толкова много... искам да ти кажа,
но първо трябва да обясня някои неща.
Става ли?
Добре.
Преди години технологиите направиха няколко големи скока.
Поведенческо моделиране, изкуствен интелект,
ултрареалистично изобразяване,
като много от това бе подтиквано от развлекателната индустрия.
Игри, стрийминг, дълбоко обучение,
а изкуственият интелект привлече останалите:
разузнавателни агенции, насочени интереси.
Тези интереси видяха какви възможности има технологията,
и вербуваха гладни, млади умове като Антъни Хънтър.
Брилянтен софтуерен инженер, който работеше за Сентех.
Работата му беше да събира възможно най-много данни
и информация от реалния свят, с които да се изграждат модели
за анализ и управление на процеси.
Странично работеше по собствен проект.
От това, което успяхме да сглобим, Хънтър опитваше да включи
всички данни в истинска виртуализирана реалност, нещо живо,
което се захранва с постоянен поток от информация.
Това се оказа много голямо, за да го направи сам.
Не успяваше да стабилизира системата, докато...
ОК - Системата ти има фатален недостатък
АХънтър - Кой е там? ОК - Мога да помогна. Среща?
Срещна някого. Друг кодер,
очевидно с подобни интереси. Нов ментор,
който помогна и последните парченца да си дойдат на мястото.
Получи се първата ДВ.
ДВ? - Дигитална вселена.
Създаде свят с напълно реално население.
От години корпорациите опитваха
да използват в своя полза машинното обучение, но нещо липсваше.
Хора, милиарди хора, с техните емоции, желания, стремежи.
Хънтър започна да използва системата за напреднало проучване и развитие.
Осъзна, че може да тества всичко в любимата си вселена.
Високорискови хирургични импланти, усъвършенствани оръжия,
масови тестове на авангардни лекарства.
За невъзможно кратко време
той стана изпълнителен директор на Сентех.
Тогава нещата се забързаха.
Няма по-добър стенд за тестове, нито по-добър вид прототип.
Човешките същества може да са евтини,
но симулираните са по-евтини.
Имаше си свят, с които да играе, без да има последици.
Опитваше версия...
след версия...
след версия.
Хънтър продължи. Минаха почти десет години
в тестове, фини настройки, рестартиране.
Аз съм една от тези версии, нали?
Колко са? Колко са преди тази?
497.
Доколкото знаем.
И какво ме прави това?
Мъж...
когото обичам.
Виртуален мъж.
Това е някакъв шибан кошмар.
Къде точно се намираш?
У дома. Трябва да ти покажа още малко.
Разбра се какво правят Хънтър и Сентех.
Дори да не вярваш, хората в ДВ бяха истински,
етичните последици бяха много, за да бъдат игнорирани,
както и силата да правиш всякакви тестове
върху несъзнаваща популация...
Ние. - Технологията беше забранена.
ДВ трябваше завинаги да бъде спряна.
Не беше. Той я скри и физически и в мрежата,
но аз намерих начин да вляза.
Намерих...
теб.
Чакай. Това... Това е мъжът, който те застреля.
Хънтър. - Как така е изчезнал
както, когато ти...
Когато умрях? - Да.
За това е нужно ниво на администратор.
Контролните екипи не обичат да го правят, защото извежда
много грешки в контролните стойности, обърква анализите.
Колкото повече нарушаваш кодираните физически закони...
По-малко системата е само инструмент. - Именно.
Затова, когато онзи те нападна, а ти го уби, боли. Много боли.
За да функционира системата трябва да е истинско.
Без измама, или подправени данни.
Е, какво е това?
В момента е книга, но в нея има още един пласт данни.
Данни, които скоро трябва да извлечем.
Чакай.
Кой е до Хънтър? - Енигматичният Оливър Кокс.
След като видя какви ги върши Хънтър изчезна от публичното пространство.
От години не се е появявал.
Майко мила.
Какво? - Познавам го.
Какво значи "познавам го"? - И ти го познаваш!
В... будката за вестници до жилището ми.
Може да се е прикрил от другите ползватели на системата.
Като мен.
Този щанд за вестници може да е замаскиран наблюдателен пункт.
Джо, той може да помогне. - Как?
Ако някой може да ме вкара и изкара с данните, това е той,
Трябва да се срещна с него. - Той... знае, че си мъртва.
Не мисля, че ще се развълнува.
Чакай. Ти как... как ме спря да не...
Наблюдавах те.
Опитах всичко, Джо. Успях само да пратя съобщенията,
хакнах няколко дисплея. За останалото...
не бях аз. - Тогава кой?
Ерика. Какво да направя за теб?
Трябва да я изключим.
"Ние."
Добре. Седни.
Има проблеми с маскирането. Дупки в сигурността
които не мога навреме да оправя. - Запълних една вместо теб.
Застреля жена посред бял ден в кафене.
Да. Изпусках парата,
а твоята работа е да се увериш, че никой няма да влиза.
Нали така? Това ли ти е работата?
Единственият начин да я върша, е изолация от глобалната мрежа.
Ако го направя не мога да я захранвам и няма да работи ефективно.
Ще функционира като симулатор. Имаме чудесни аналитици.
Няма да работи толкова ефективно.
Трябва да я закрием със съдебна заповед.
Рискуваме да ни разкрият, Антъни. Пак има пробив.
Огромно количество данни току-що беше преместено.
Проследявам го, но... - Добре.
Светът е скапан.
Разбираш го, нали? Какво сме ние?
Колектив от милиарди идиоти,
унищожаващи единствения дом, който имаме.
Но сега има начин. Имаме начини да проведем
всеки възможен тест и да разберем
какво ще се случи, преди да се е случило.
Преди да дадем ключовете за околната среда
на конгломерати за изкопаеми горива.
Преди да тръгнем пак по пътя на версия 16
и да изберем автократ, нарцисист до най-високия пост.
Помниш ли скапаната каша? Той и бандата му
ни струваха половин земно кълбо за 7 години,
преди още милиони да умрат
в безсмислени конфликти
базирани на примитивни идеологии
породени от древни суеверия,
целенасочена дезинформация и масова манипулация.
Светът е скапан!
Но аз ще го оправя.
Аз го оправям.
За да го направиш убиваш хора.
Милиарди.
Алгоритмично генерирани единици.
Останалият свят не го вижда така. Съдилищата също.
Съдилищата да си го начукат!
Те ще ни превърнат в тлеещи въглени.
Дръж го скрито. Поддържай го свързано.
Разреши нещата.
Ерика.
Глобусът ми.
Намери момичето, което застрелях...
тук, в реалния свят.
С какво да ти помогна, мъртво момиче?
Това си ти. - А ти ме намери,
въпреки защитните ми стени.
Рисковано е да говорим, затова ти давам 30 секунди...
Трябва да разбера къде е. Ще ми помогнеш ли?
Да намериш какво? - ДВ.
Физическата локация на системата и валиден мрежов ключ за връщане.
Разпръсната е. Може да е навсякъде.
Да не си луда? Защо мислиш, че мога да ти помогна, или ще го направя?
Когато започнах опитах да я изключа.
Сега нещата са... - Сложни. Да.
Джо. - Изглежда, че самият ти я ползваш.
Какво правиш там? - Ще държим връзка.
Изпуснахме я. Не може да е далеч.
Сканирайте мястото. Преровете всичко.
Да. - Искам подкрепа.
Въоръжена ли си? - Нищо дигитално
или свързано в мрежата.
Инертни неметални нано графенови остриета.
Това не е стандартно оборудване.
Лично е. - На пружини?
Няма как да е законно.
Кафе.
Заповядай.
Харесваш аналогови неща. - Ако имаш нужда
може да вземеш нещо назаем.
Отдавна научих, че запомням нещата по-добре,
когато чета от хартиено копие
и попивам произведенията на изкуството от първоизточника.
Просто е по-трайно.
Дигиталното може да изчезне ей така.
Като теб. - Какво знаеш за мен?
Знам, че работеше с Хънтър. Нещо като партньорство. После изчезна.
По-скоро взаимна зависимост
и не е цялата история, но засега е достатъчно.
Погнал ме е. - Затова допусна да те убият, нали?
Имам предвид тук.
Какво изобщо правеше в системата?
На свободна практика съм. Преди това събирах данни.
Бива ме да проследявам данни, да правя връзки.
Виждал съм го. Не само хакваш частни системи
с търсачки. Впечатляваща сте, госпожице Солуей.
Прибраха ме от колежа. 10 години се обучавах като анализатор.
Излязох с малък екип. Когато започна това със Сентех
бяхме убедени, че Хънтър не спазва съдебните разпоредби.
Сентех се разрастваше бързо. Стана много мощен,
както и корпоративните му дружки, няколкото олигарси,
с които въртеше бизнес. Няколко странични нации с пари за харчене.
Използване на данни от повторенията в ДВ.
Искахме да потвърдим това, което вече знаехме, да се справим с това.
И просто остана след работното време.
Видях, каквото видях. Това, което беше.
Нямаше да е правилно да се изключи, или да допуснем Хънтър да рестартира.
Това...
Това са хора. - Просто си живеят живота.
А ти какво правиш тук
да продаваш вестници и шоколади?
Знаех, че Хънтър ще поддържа системата. Ползите са прекалено много.
Това е като дигитално кристално кълбо.
Толкова много неща ДВ може... да ни покаже, да ни научи,
без външна намеса.
Това не е отговор. - Само този мога да дам.
Ти беше, нали? Спаси Джо
и промени нещата, за да му помогнеш.
Приемам това за "да".
Защо?
В него има нещо повече от това, което се вижда на пръв поглед.
Мисля, че вече го знаеш.
Е, ще ми помогнеш ли? Трябва да разкарам Хънтър от задника си,
да съм на безопасно място, да видя Джо.
Ще влизаш? - Да.
Моля те.
Наистина го обичаш.
Разбирам, че не е... истински.
Не може да използваме "истинско" като лесно определение.
Майтапиш ли се с мен? - Не, не се майтапя.
Казвам, че няма нищо странно в това как се чувстваш.
В това е целият смисъл на дизайна. - Значи ли, че ще ми помогнеш?
Да,
но да караме по ред.
Трябва да отидеш на сигурно място. Не тук.
В центъра има автономен хотел.
Аз съм съсобственик. Може да се скриеш там.
Влез ако трябва. Ще ти дам мрежов адрес
и нов криптиран ключ.
А в дългосрочен план? - Още не знам как да действам с Хънтър
Няма значение. Спаси повторението от системата,
а това значи да го откраднеш.
Сканирай за отключване. Да. Имам план.
В момента съм под радара на Хънтър.
Харесва ми да не съм на радара му.
Здравей.
Ти си тук.
Оливър.
Белами, това повторение си свърши работата.
Време е да се архивира и да се разучи офлайн.
Убийствено беше да знам, че живееш в болка,
защото мислиш, че съм умряла.
Исках само да мога да се свържа с теб.
Когато Хънтър ме уби, уби и достъпа ми.
Трябваха ми месеци, за да открия начин как да вляза.
Обичам те.
Ще ми се да знам какво да правя с това.
Може да ми кажеш, че и ти ме обичаш.
Ако го направя, това е просто... програмирано, говоренето...
Целият ми мироглед е някак счупен.
Как ще се почувстваш... ако разбереш,
че си измислен участник в нечия игра?
Не е игра. - Сигурна ли си?
Не е игра.
Толкова е истинско, колкото всичко, което знам.
Може би другият ми живот е илюзия, а това е този, който се брои.
Но ти имаш избор. - Ти също.
Не, аз нямам. Ти можеш просто да тръгнеш.
А аз имам само това.
Трябва ми питие. - Джо.
Моля те, върни се.
Аз те издърпах. - Можеш това?
Не сега. Слушай. Хънтър хвърля огромни ресурси
да изчислява ходовете ти. Махай се.
Само ще пратя съобщение на Джо. - Изчезвай, Аш!
По дяволите!
Оливър! - Джо! Как е?
Аш... тя... - Знам, знам.
Не, не. Тя беше тук. Говорихме и просто изчезна...
Тя... тръгна... - Аз...
Виж, човече, не знам как работи това. Моля те. Помогни ми.
По дяволите! Мамка му, мамка му.
Не знам как да се справям с това... с всичко... Тя е жива!
Това какво значи? А аз? Ако я обичам това реално ли е?
Това, което чувствам само... - Джо!
Тя е загазила, нали?
Добре, добре.
Само това е от значение.
Как мога да й помогна? - Седни.
Този свят вече не си заслужава риска.
Разбираш ли? - Той ще го изключи.
Това повторение. Вероятно вече е започнал процеса.
Като поотминат нещата може да го върне, но за теб ще е края на пътя.
Всичко, което познаваш ще изчезне. Ти ще изчезнеш.
Не става въпрос само за теб и Аш. Говорим за милиарди хора
и правото им на живот.
Аз съм просто капка в морето.
Ти си много повече от това.
Изкарай данните, които са в теб.
Как? - Преди години софтуерните
дизайнери обикновено поставяха разни неща скрити в кода.
Като великденски яйца? - От сорта. Обикновено са свързани
с място в околната среда, което е като склад
за преки пътища, измамни кодове, трансфер навътре и навън за неща.
Режими за програмисти. - И тук има такова място?
Откъде знаеш? - Аз го създадох.
Какво има там? - Начин да заредиш данните,
които са в теб. - А те са?
Екземпляр. Бекъп на цялата дигитална вселена
от момента, в който отвори онази книга.
Тези данни се опитваше да измъкне Аш.
Майко мила. - Именно.
Затова отивай и ги качи.
А после? - Кротувай.
Не. Трябва да намеря Хънтър, да помогна на Аш.
Не мисля, че си глупак, Джо, но това... това е глупаво.
Буквално той може да натисне копчето и ти изчезваш.
Все едно не си съществувал. - Защо чака досега?
Защото всеки път, когато мами действа по начини, които противоречат
на кодираните физични закони в неговата вселена.
Контролни грешки. - Точно така.
Аш ми обясни. - Грешки, несъответствия.
Верността излита през прозореца. - Грешни данни.
Грешните данни нямат стойност.
Джо, качи версията и се прибери.
Ще помогна с каквото мога.
Уникален е. Моля те, не го губи.
На телефона ще ти изпратя локацията на стаята.
Зареди се, с каквото ти трябва. Това е за хардуерно дешифриране.
Ще отвори вратата, но е нужен телефон, за да стартира последващите събития.
Намери комуникационния панел. Докоснеш ли го, качването ще започне.
Докато си там не пипай нищо друго. - Добре. Какво друго има там?
Намери панела. Качи данните.
Приятен ден, Джо.
Боже.
Здравей, Джо.
Здрасти, МЕЛ, надявам се, че си доволна.
Системите ми работят с пълен капацитет.
Виж, ако не се видим...
благодаря за всичко. - За мен е удоволствие, Джо.
Приятен ден.
Няма да стане. Свързан е с мен.
Според мен ще стане.
Намесваш се... бъркаш се в нещо, което не трябва.
Шефът ти прави това. Къде е ДВ?
Къде е? - Вече си мъртва в един свят.
И тук не си задълго.
Кучка.
Добро утро.
Е, Аш...
Сега какво? - Пак ли ще ме убиеш?
Още не.
Защо го направи първия път? - Знаеш защо.
Открих личната ти игрална зала? - Искаш да кажеш
мулти милиардният ми инструмент за анализи?
Няма разлика.
Трябваше да спреш.
Изглеждаше, че се наслаждаваш.
Задник такъв.
Какво ти дава право
да си играеш с толкова много животи?
Ами ти? Какво правеше в книжарницата,
ако не си си играла с животи? Избираше от асортимента?
Няколко книги и мъж за в къщи?
Различно е.
Знаеш, че е различно.
Да. Добре, достатъчно. Трябва да наваксам със стар приятел,
затова... няма да си против
да почакаш няколко минути, нали?
Не мислих, че си носталгичен тип. - Изненадах се като се обади.
Винаги се радвам да те видя, стари приятелю.
Защо бърникаш в моята вселена?
Разбирам. Това ти е проблемът. - Моят проблем?
Трябва да притежаваш притежанията си.
Майната ти, старче. - Работя по въпроса.
Сам си го причини. - Всичко си вървеше прекрасно.
Въпрос на гледна точка. Милиардите мъртви
при последния ти тест едва ли биха се съгласили.
Говориш за нашия тест, нали?
Нямах идея какво планираш, докато не стана късно. Знаеш това.
Винаги минаваш границите. Нарочно чупиш нещата.
Като дете, което къса крака на насекомо,
само да види какво ще се случи.
Ако съм честен... - Да.
Бъди честен във всичко.
Ти си психопат, приятелю
и мисля, че го знаеш.
Аз просто... опитвам да си правя мои неща,
което включва и да не заставам на пътя ти.
Иска ми се да ти повярвам.
Може и да направих това... с теб,
но то си е твоя играчка.
Аз не участвам.
Радвам се да го чуя.
Не.
Как... ти как... - Проблемът ти, ако сме честни...
че любопитството ти, или... твоята емпатия
се засилват с всеки път.
Когато се съгласи на среща, когато си взаимодействахме...
Аз те намерих.
Предпазни мерки.
Да, ти умираш. Всичко ще свърши след няколко минути.
Ако искаш мога да архивирам твоят аватар...
заради миналото.
Просто... запушвам някои течове.
Добро е.
Сега си сам. Качвай нещата.
По дяволите.
Добре ли си?
Започна някакъв трансфер вътре в системата.
Какво? - Мислех, че твой човек
извежда някакъв код.
Намира се в градска сграда.
Спрете го. Веднага!
Мамка му.
Здравей, Джо. Моля те избери желаната опция.
Оръжия
Колко пъти трябва да ви убивам?
Добре. Достатъчно.
Връзката е недостъпна
Здрасти, Джо. Чакай! Спокойно. Спокойно!
Нека да... Нека ти обясня.
В момента има само един "Джо". Ти... разбираш, нали?
Само един. Този тук. Затова ако...
не знам... ако стрелям в теб...
ще го усетиш.
А ако те убия...
няма просто да се събудиш на друго място.
Така... така стоят нещата.
Аз те направих
и аз ще те разваля.
Всичко, което си, което правиш,
което обичаш...
не е нищо повече от дигитален прах, човече.
Естествено без Аш, но не се тревожи за нея.
Тя е в добри ръце.
Не харесвам гаджето ти.
Той също не те харесва.
Какво е това... - Ерика, успокой се.
Гидис.
Не знам как го прави,
но няма значение.
Време е за рестартиране. - Не! Моля те!
Процес на архивиране
Моля те.
Затвори вратата.
Това няма да промени нищо.
Ти дори не си спомен,
не си призрак.
Наслади се на края, мой човек.
Моля те. Нека поне се сбогувам с него.
Ти наистина го обичаш.
Изключване преди завършване на архивирането
Сигурен ли си? Всички данни ще бъдат изтрити
И... отиваме към следващото.
Процес на изтриване
Аш. Аш! Аш, там ли си?
Тук съм.
Добре ли си?
Да. Добре съм.
Хубаво.
Добре. Това е добре. Само това има значение.
Виж, не знам дали съм истински.
Не изглежда да е така,
но знам, че ти си истинска.
Знам, че това, което имахме, е най-истинското нещо,
което някога съм преживявал.
Обичам те, Аш.
Това не е код. Не е програмиране.
Това е истинско.
Изтриването завърши
Това беше много...
Е... малко съм затруднен в момента,
защото не съм сигурен,
какво да направя с теб.
Не се прави на незнаещ, подъл гадняр.
Знаеш.
Така е.
Изглеждаше ми много ценна.
Жалко.
Не го прави, Хънтър.
Виж сега, съжалявам.
Я си го начукай. - Недей така.
Ти ме принуждаваш и го знаеш. Нямам избор.
Дали е така, стари приятелю?
Ти си мъртъв. - Въпрос на гледна точка.
Аз те убих.
Винаги си имал проблем да мислиш по-различно, нали?
Съжалявам. Истинско разочарование.
Какво... какво значи това?
Нива в нивата, Антъни.
Цитирам любимото ти от настоящето повторение,
"Има и други светове, освен този.
Пусни го.
Ритни го към мен.
Добре ли си? - Да.
Ти я нарани. - Не.
Ти унищожи всичко.
Всички.
Убий го.
Ерика!
Приключих с това.
Не, не, нищо от това не е реално.
Като мен?
Моля те.
Ти си истински.
Ти също.
Не разбирам.
Ставаме двама.
Сега трябва да позная ли?
Навсякъде бих познал тези ръце.
Искаш ли да седнем за малко?
Да.
Странно, нали?
Срещата ни тук.
Не знам... може би всичко.
Знам, че искаше да го видиш.
Да... вероятно от носталгия.
Радвам се да ви видя, влюбени гълъбчета.
Аз също. Здравей.
Ела.
Е... какво е чувството да спасиш света?
Честно казано не съм сигурен, че разбирам.
Ти как... - Съм още тук? Жив?
Както и ти.
Колко нива има?
Е... добре...
Така...
Това сигурно съм аз. - Не.
Това е твоят свят. Цялата ти вселена
създадена от Хънтър с доста голяма помощ от мен.
Разбра ли? - Още се опитвам да схвана,
но да, следя мисълта ти.
Добре. Чашката... - Е истинският свят.
Свят. Светът на Аш.
На Аш?
Това е светът. Кой знае колко нива има,
колко вселени? Може да са безброй.
Дори не знам дали това е важно.
Значи, Джо и аз сме еднакви?
Ти ме качи с едно ниво. - От песъчинката захар до чашката.
Направих го, да. - А ти ли си чинийката?
Метафората е бледа, но...
Да. - Още не мога да разбера
как направи това с Джо.
Честно казано беше проста миграция на код
от една в друга система. Чакай, това е семантика.
Не декларирам стойност, а код за плът и кръв.
Код, който създава плът и кръв. Кой знае? На кого му пука?
Ти си човек като мен. Всички можем да продължим
да се чудим кои са създателите ни. Така се случи, че ти получи
вътрешен тласък от човек на по-горно ниво.
Разбираш ли ме? - Разбирам.
Виж, Аш.
Хънтър се роди от моето високомерие, моята намеса.
Имаше всички средства да създаде нещо хубаво, позитивно,
но му липсваше единственото нещо, което търсех и тествах...
За малко тази празнота да унищожи всичко.
Единственото нещо е?
Емпатия. И ти се появи.
Изненадата... неизвестната променлива.
Там, където Хънтър се провали, ти... не го направи.
Продължи напред. Ти и Джо.
Вие... върнахме вярата ми,
че може да сме добри, мили и грижовни,
каквито и трябва да бъдем, за да оцелеем.
Явно кодът стига до там... в крайна сметка.
Не е толкова лошо, нали?
Не е толкова лошо.
Виж, Аш,
Създадох симулация, която не може да се различи от реалността.
Това е вашата реалност. Всичко, което някога сте познавали.
Сега е и твоя, Джо. Но в близко време този свят
ще достигне достатъчно високо ниво на технологиите,
че ще си създаде собствени симулации.
Малко е вероятно, но не е невъзможно
моята реалност също да е симулация,
но шансовете са да сме някъде близо до истинската реалност.
Радвайте се един на друг.
Забавлявайте се с това, което ви поднася живота.
Тук. Там горе.
Всъщност има ли значение?
Точно така.
Това... го оправихме.
НИВА
Превод и субтитри: mia_one