ПРИКАЗКА БЕЗ КРАЙ
С участието на НОА ХАТАУЕЙ
БАРЕТ ОЛИВЪР
ТАМИ СТРОНАК
МОУЗЕС ГЪН
ПАТРИША ХЕЙС
СИДНИ БРОМЛИ
Музика КЛАУС ДОЛДИНГЕР и ДЖОРДЖО МОРОДЕР
Сценарий ВОЛФГАНГ ПЕТЕРСЕН и ХЕРМАН ВАЙГЕЛ
Оператор ЙОСТ ВАКАНО
Режисьор ВОЛФГАНГ ПЕТЕРСЕН
Добро утро, Бастиан. - Добро утро, татко.
Пак я сънувах, татко. Мама.
Разбирам, сине.
Но трябва да приемем нещата.
Бастиан, и двамата имаме отговорности.
Не може смъртта на мама
да бъде извинение, че не сме си свършили работата, нали?
Синко, мисля, че е време да си поговорим.
Вчера ми се обади учителката ти по математика.
Казва, че рисуваш коне в учебника си по математика.
Това са еднорози.
Какво? - Нищо.
Каза ми и че не си предаваш навреме домашните работи.
И съм много разочарован, че не опита да се включиш в отбора по плуване.
Колкото до уроците по езда, които искаш...
Казваш, че обичаш конете, но те е страх да яхнеш истински кон.
Бастиан, достатъчно голям си да престанеш да витаеш из облаците
и да стъпиш здраво на земята, нали така?
Добре.
Спри с фантазиите. Изправи се срещу истинските проблеми.
Добре. - Хубаво.
Така. Мисля, че добре си поговорихме.
Трябва по-често да го правим. Приятен ден, синко!
И не закъснявай пак за училище. - Вчера не бях закъснял...
Ей, идва смотанякът!
Ей, смотльо! Имаш ли днес кинти за нас?
Да го пипнем! - Дръжте го!
Мъртъв си, смотльо!
Няма да се измъкнеш, кретен! - Мъртъв си, бъзльо! Ще те пипнем!
Къде са ти парите? - Нямам!
Нямал пари?! Маминото синче си ги стиска!
Като нямаш пари, отиваш на боклука!
Да, страхотно! - Само така!
Може и да снесе там нещо от страх!
Хей! Кой ти каза да излизаш от боклука?
Връщай се обратно! - Няма начин!
Няма начин ли?! - Накъде хукна, слабак?
Накъде избяга? - Отиде натам!
Накъде? - Натам!
Махай се оттук! Не обичам деца.
Още ли си тук? Момче, не чу ли какво казах?
Ами аз... - Криеш се, нали?
Не, само... - Видеоигрите са по-надолу.
Тук продаваме едни правоъгълни предмети, наричат се книги.
Изискват малко усилие от твоя страна и не бибипкат. Върви си.
Знам какво са книгите! Имам вкъщи 186.
Да... комикси. - Не! "Островът на съкровищата",
"Последният мохикан", "Вълшебникът от Оз",
"Властелинът на пръстените", "Капитан Немо", "Тарзан"...
Ела.
От кого бягаш?
От едни деца в училище.
Защо?
Хвърлиха ме на боклука. - Защо не ги фрасна по носовете?
Ами... не знам.
За какво се разказва в тази книга?
О, това е нещо... специално.
Но какво?
Виж сега, твоите книги са безопасни.
Като ги четеш, се превръщаш в Тарзан
или Робинзон Крузо. - Точно това ми харесва в тях!
Да, но после отново се превръщаш в малко момче.
Какво искате да кажете?
Слушай...
Бил ли си капитан Немо,
затворен вътре в подводницата си,
докато те напада гигантската сепия?
Да. - Беше ли те страх,
че не можеш да избягаш?
Но това е само роман. - Точно за това говоря.
Книгите, които четеш, са безопасни.
А тази не е ли?
Не се тревожи за нея. - Но вие казахте, че тя...
Забрави за нея. Тази книга не е за теб.
Книжарница "Кореандер".
О, да. С какво мога да ви услужа?
Не, нямам, но мога да ви намеря.
Приказка без край
Вървят по 300-375.
Ще отнеме няколко седмици.
Дочуване.
Не се тревожете, ще ви върна книгата.
Таван
Беше полунощ в Ревящата гора.
Вятърът свистеше в короните на прастарите дървета.
Изведнъж нещо огромно се стовари и изтрополя насред тайнствения лес.
Какво е това?
Извинете, дали ще позволите
тази вечер да се присъединя към вас?
Виждате ли, цял ден пътувам.
Сега виждам защо сте избрали този лагер!
Така...
Съблазнително парче варовик.
Чудесен букет! Вероятно е от много добра реколта.
Да, прав си!
Заради тези вкусни камъни лагеруваме тук.
Този... откачен ли е? - Не, той е каменояд.
Каменояд?!
Опа! Извинявай. - Горкичкото.
Извинете.
Това беше варовик с щипка кварц.
Много вкусно!
По нашите места на север хапвахме най-отбрани деликатесни камъни.
Само че сега...
Сега... всичките изчезнаха.
Знам какво стана!
Кълна се, не бях аз.
Не! Мисля, че знам какво е станало. Кажи ни още.
До моя дом имаше прекрасно езеро.
Но после... после то изчезна.
Езерото пресъхна ли?
Не. Просто вече го нямаше там.
Там вече нямаше нищо, дори пресъхнало езеро.
Дупка ли имаше? - Дупката би била нещо.
А там имаше едно нищо.
И то ставаше все по-голямо и по-голямо.
Първо там вече нямаше езеро,
а след това... нямаше и скали.
Ако продължава да се тъпче така,
скоро и тук няма да има никакви камъни.
Нощно духче, може да стане сериозно!
Каменояде, това, което ни разказа, се случва и по моите земи на запад.
Някакво странно нищо унищожава всичко!
Да! Ние, нощните духове, живеем на юг. И там е същото.
Значи... това...
... не е само в нашата част на Фантазия?
Може би... то вече е навсякъде.
Може би цялата ни страна е в опасност!
Какво да правим? - Пращат ме в Кулата от слонова кост
при Императрицата, за помощ. - И нас ни...
И нас ни пращат с такава цел. Ако тя не ни спаси, кой ще го стори?
Тогава защо седим тук всички, а не поемем към Кулата?
Правилно! Какво чакаме?
Да! Да тръгваме. - Хей, събуди се!
Хайде, момичето ми! Не може вечно да висим тук.
Събуди се! Готви се да потегляме! О, глупав прилеп!
Не можем да чакаме охлюва. Искаш ли да ви нося?
Не се тревожи, това е състезателен охлюв.
Но дори състезателен охлюв не можем да чакаме.
Дий, конче!
Наистина е състезателен охлюв.
И никого не го е грижа за мен и глупавия ми прилеп!
Ще си взема малко от вкусните деликатесни камъни за из път.
О, не!
Нищото!
Погледни! Ето го!
Сърцето на Фантазия!
Не съм предполагал, че е толкова красиво!
Не заспивай!
Казах ти да не заспиваш!
Домът на Императрицата. Тя е единствената ни надежда.
Приятели, знам защо сте дошли тук.
Нищото...
... унищожава нашия свят.
Знам също, че сте дошли
да помолите Императрицата за помощ.
Но имам ужасна новина!
Императрицата е смъртно болна.
Изглежда има тайнствена връзка между болестта й и Нищото.
Тя умира.
Така че не може да ни спаси.
Но може би има един шанс!
Сред Тревните хора, които ловуват пурпурни бизони,
има един велик воин.
Само той би могъл да надвие Нищото и да ни спаси.
Той е единствената ни надежда.
Името му е Атрею.
Атрею!
Императрицата вече бе пратила хора да повикат великия воин.
Когато най-сетне се появи пред Кулата от слонова кост,
той донесе със себе си надеждите на цяла Фантазия.
Едно малко момче!
Съжалявам, но времето и мястото не са за деца.
Моля те да напуснеш. - Ако не ме искате,
не трябваше да ме викате.
Той откачен ли е? - Не сме викали теб.
Повикахме Атрею. - Аз съм Атрею.
Не Атрею детето, а Атрею воина!
Аз съм единственият Атрею сред Тревните хора.
Но с радост ще се върна на лов за пурпурни бизони.
Не! Чакай!
Моля те, върни се!
Ако наистина си онзи Атрею, когото повикахме,
би ли потеглил на поход?
Да, разбира се. За какво ще е този поход?
За да намериш лек за Императрицата.
И да спасиш нашия свят.
Не мога да ти дам друг съвет освен този.
Трябва да отидеш сам и да оставиш всичките си оръжия.
Ще бъде много опасно.
Има ли някаква вероятност за успех?
Не знам. Но ако се провалиш, Императрицата ще умре.
И целият ни свят ще бъде разрушен из основи.
Кога тръгвам?
Сега. И побързай, Атрею.
Силите на Нищото нарастват с всеки ден.
Вземи това.
Аурин!
Който носи Аурин, говори от името на Императрицата.
Той ще те води и ще те пази.
Събуди се! - Сбогом, Атрею!
На добър час!
По същото време някъде другаде във Фантазия
едно създание на мрака също потегли на поход.
Пътуваха непрекъснато почти седмица,
но не можаха да намерят лек за Императрицата.
Нито Атрею, нито конят му Артакс подозираха,
че създанието на мрака - Гморк, вече ги е проследило.
Какво има, Артакс?
Време ли е да тръгваме вече?
Знам какво искаш. Време е да похапнем.
Добра идея!
Не, това е чудесна идея!
Не. Да не прекаляваме.
Все още ни предстои дълъг път.
Атрею и Артакс претърсиха Сребърните планини,
Пустинята на разбитите надежди и Кристалните кули,
но без успех. Остана им само една възможност.
Да намерят Прастарата Морла -
най-мъдрото същество във Фантазия,
чийто дом беше Роговата планина,
някъде из смъртоносните Блата на скръбта.
Хайде, момчето ми. Хайде.
Браво... Браво, момчето ми.
Всичко е наред.
Всеки знаеше, че ако се остави скръбта да го обземе,
ще потъне в блатата.
Добре се справяш, Артакс.
Точно така.
Хайде, Артакс!
Какво има? Нещо не е наред ли?
Хайде, момче!
Какво има?
Разбирам.
Твърде трудно ти е.
Артакс! Потъваш! Хайде, обърни се!
Трябва да го направиш!
Стига! Артакс!
Бори се със скръбта, Артакс!
Артакс, моля те!
Оставяш се скръбта на блатата да те погълне!
Трябва да се опиташ! Направи го! Заради мен...
Ти си ми приятел! Обичам те...
Артакс! Глупав кон!
Тръгвай или ще умреш!
Давай, моля те!
Не се предавай! Аз няма да се откажа!
Артакс! Моля те!
Роговата планина.
Морла... Прастарата!
Морла!
Но това е невъзможно! Няма как да са ме чули.
Ти ли си Морла? Прастарата?
Не че има значение, но да.
Моля те, Морла, помогни ми! Познаваш ли това?
Виж ти...
Не бяхме виждали Аурин от доста време.
Вие ли?
Има ли още някой тук?
Не сме говорили с другиго
от хиляди години.
Затова започнахме да си говорим сами.
Морла, нося ужасна новина! Знаеш ли, че Императрицата е тежко болна?
Не че има значение, но да.
Всъщност ни е все едно.
Ако не я спасиш, ще умре!
Едно ужасно Нищо поглъща Земята! И за това ли не те е грижа?
Не ни е грижа дори дали ни е грижа, или не.
Настинала ли си? - Не.
Алергични сме към младостта.
Знаеш как да помогна на Императрицата, нали?
Не че има значение, но да.
Ако не ми кажеш и Нищото продължи да шества, и ти ще умреш.
И двете ще умрете! - Ще умрем ли?
Ето това вече ще бъде нещо!
Моля те, помогни ми. Каза, че знаеш...
Уморихме се да кихаме. Върви си!
Нищо няма значение. - Не е вярно!
Ако наистина нямаше значение, можеше да ми кажеш.
Хитрец такъв! - Кажи ми, моля те!
Не знаем.
Но можеш да се допиташ до Южния оракул.
А как мога да стигна там? - Не можеш.
На 10 000 мили оттук е.
Толкова е далече...
Вярно. Забрави.
Довиждане.
Не!
Атрею не би се отказал сега.
О, майчице!
След дни и нощи в безсъзнание
Атрею бавно отвори очи
и се намери в странно обкръжение.
Беше чист, раните му бяха превързани.
Ще си тръгваш ли вече?
Просто щях да...
Трябва да...
Опитвах се да... - ... да се измъкнеш?
Да... Тоест не, не!
Аз обичам децата. - За закуска ли?
Никога!
Аз съм дракон на късмета. Казвам се Фалкор.
А аз се казвам... - ... Атрею.
И си тръгнал на мисия. - Откъде знаеш?
Беше в безсъзнание. И говореше в съня си.
Какво? - Би ли могъл да ме обиколиш
и да ме почешеш зад дясното ухо?
Все не успявам да стигна дотам.
Тук ли?
Да...
Колко е хубаво!
Благодаря ти.
Е, малък приятелю, значи си тръгнал към Южния оракул?
Да. Но всичко е безнадеждно. Прекалено далече е.
О, не бих казал.
Знаеш ли как се стига дотам?
Много ясно. Ей там е, зад ъгъла.
Но как стана това? - С късмет!
Носил си ме цели 10 000 мили?
Не. Само 9891.
Драконов полет. - Невероятен си!
Можеш да се справиш с мисията си, само ако имаш дракон на щастието.
Нещата ще се подредят, Атрею.
Никога не се предавай и късметът ще те открие.
Хубаво е пак да имам приятел.
Имаш повече от един приятел.
Погледни.
Недей да ми тъмниш, жено! Смущаваш научната ми работа!
Стига с твоята научна работа!
Момчето има нужда от моята отвара!
Момчето ще има много повече нужда от научния ми съвет!
Да, да! Но чак когато оздравее.
Връщай се в къта си! - Ще мина оттук.
Все те намирам на моето място!
О! Той вече е добре!
Сега е мой ред. - Не, не е!
Аз решавам кога той е добре. Твой ред ще бъде, когато аз кажа.
Е, млади момко, още ли те боли?
Малко, но съм добре. - Така най обичам!
Пациентът да казва на лекаря какво е добре!
За да оздравее, първо ще боли.
Ето. Изпий това.
Хубаво е, а?
Това е моят бульон от крило на прилеп.
Има и око от тритон, дървесен мъх, мозък от гущер,
люспи от гранясал морски змей.
Откъде сте ти и твоят дракон?
Какво издирвате? Нещо интересно за научната общност?
Казвам се Атрею. Идвам да намеря Южния оракул.
Пак се започна! - Идваш, където трябва, момчето ми.
Аз съм експерт по Южния оракул.
"Това е научната ми специалност."
Това е научната ми специалност!
Не можеш ли поне веднъж да си седнеш и да си мълчиш?!
Ти мълчи, жено! Сега е мой ред.
Казвам се Енгивук. А тя е Ургъл.
Чувал ли си за мен? - Мисля, че не.
Явно не се движиш в научните кръгове.
Аз съм експерт по Южния оракул.
Дошъл си, където трябва, момчето ми!
Няма по-голям глупак от стария. - Чакай! Стой тук.
Обсерваторията! Към скрипеца, жено!
Хайде, мързелано! Не можеш ли по-бързо?
От години проучвам загадките на Южния оракул.
Един ден ще издам книгата си -
"Един век проучвания на Южния оракул"
от професор Енгивук. Том първи - "Ранни години".
Ходил ли си до Южния оракул?
А ти как мислиш? Аз работя научно!
Погледни!
Това ли е Южният оракул? - О, не!
Това е първата от двете порти, през които ще минеш,
преди да стигнеш до Южния оракул
и да ми донесеш окончателните данни за моята книга.
Разбира се, повечето хора така и не стигат чак дотам.
Защо? - Очите на сфинксовете са затворени,
докато не се опита да мине човек, който не знае колко струва.
Ето, идва един доста наконтен.
Да видим за какъв се мисли всъщност!
Гледай, гледай!
Давай, страхопъзльо!
Хайде, давай!
Мой ред е! Дай да погледна. Аз съм ученият!
Той продължи нататък. Мисля, че ще успее!
Очите на сфинксовете отворени ли са, или затворени? Дай да видя!
Затворени са.
Не, чакай! Очите им се отварят!
О, Не!
Успя ли? А?
Не.
Лъскавата броня не помага.
Сфинксовете виждат право в сърцето ти.
Слушай, момче! Другия път да ме пуснеш да гледам!
Телескопът си е мой!
Ще се опитам. - Не!
Не тръгвай още. Не съм ти казал за следващата порта.
Тя е още по-опасна от тази!
Атрею!
Няма да успее! Никога няма да успее!
О, не! Не допускай съмнението! Вярвай в себе си!
Бягай, Атрею, бягай!
Бягай, Атрею!
Тичай! Сега!
Успя!
Той успя!
Успя!
И на теб ти трябва една доза сочни витамини.
Той успя! Атрею!
Мина през Портата на сфинксовете!
Винаги съм казвал, че ще успее! - О, браво!
Но това не е повод отново да падаш от кошницата!
Знаех си, че ще остане невредим. - Глупости!
Ти нищо не разбираш.
Най-лошото предстои.
Следва Портата с вълшебното огледало.
Атрею трябва да се срещне с истинската си същност.
Е, и? Не би трябвало да е много трудно за него.
Всички така си мислят.
Но милите хора разбират, че са жестоки.
Храбреците откриват, че всъщност са страхливци.
Като се срещнат със себе си, повечето хора побягват с писъци!
Това вече е прекалено.
Ами ако наистина знаят за мен във Фантазия?
Южният оракул?
Не се страхувай.
Няма да ти сторим зло.
Отдавна те чакаме, Атрею.
Вие ли сте Южният оракул?
Да, ние сме.
Тогава знаете какво може да спаси Фантазия!
Да. Знаем.
Е, какво е то? Трябва да науча!
Императрицата има нужда от ново име.
Ново име?
Само толкова ли? Но това е лесно!
Мога да й дам каквото име поиска!
Никой от Фантазия не може да стори това.
Само човешко дете
може да й даде новото й име.
Човешко дете ли? Къде да намеря такова?
Можеш да намериш такова
само отвъд пределите на Фантазия.
Ако искаш да спасиш нашия свят,
трябва да побързаш!
Не знаем още колко време ще можем да противостоим на Нищото.
Фалкор!
Побързай, Фалкор! Нищото е навсякъде!
Не се тревожи. Ще стигнем пределите на Фантазия.
Знаеш ли къде са? - Нямам никаква представа.
Как тогава ще намерим човешко дете?
С късмет!
Давай, Фалкор, давай! Трябва да побързаме!
Добре! Дръж се здраво!
Колко жалко, че не попитаха мен.
Майка ми имаше такова прекрасно име!
Те летяха, докато стигнаха Морето на възможностите,
откъдето не можеха да продължат.
Погледни, Атрею! Нищото!
Дръж се!
Фалкор! - Атрею!
Атрею!
Фалкор!
Фалкор! Къде си?
Фалкор!
Атрею! Къде си?
Атрею!
Фалкор!
Фалкор...
Атрею!
Приличат на големи, добри,
силни ръце, нали?
Винаги съм смятал, че са такива.
Малките ми приятели -
дребното човече и неговия състезателен охлюв,
нощния дух...
Дори глупавия прилеп!
Не можах да ги удържа.
Нищото ги изтръгна право от ръцете ми.
Провалих се... - Не си се провалил ти.
Аз съм онзи, който се провали. Аз бях избран да спра Нищото.
Но загубих Аурин. Не мога да открия моя дракон на късмета.
И няма да успея да достигна отвъд пределите на Фантазия!
Слушай, Нищото ще пристигне всеки миг.
Аз просто ще остана тук
и ще го оставя да погълне и мен.
Приличат на добри,
силни ръце, нали?
Морла?
Артакс!
Артакс...
Ако се приближиш, ще те разкъсам на парчета.
Кой си ти? - Аз съм Гморк.
А ти, който и да си,
ще имаш честта да бъдеш последната ми жертва.
Няма да умра лесно.
Аз съм воин.
Храбър воин! Тогава надвий Нищото!
Не мога! Не мога да стигна отвъд пределите на Фантазия.
Какво е толкова смешно? - Фантазия няма предели.
Не е вярно! Лъжеш! - Глупаво момче.
Нищо ли не знаеш за Фантазия?
Това е светът на човешкото въображение.
Всяка нейна частица, всяко създание
е парче от мечтите и надеждите на човечеството.
И затова тя няма предел.
Но защо умира Фантазия?
Защото хората започнаха да губят надеждите си
и да забравят мечтите си.
Затова Нищото става все по-силно.
Какво е Нищото? - Празнотата, която остава.
Явно отчаянието унищожава този свят
и аз се опитвам да му помогна.
Но защо?! - Защото хора, които нямат надежди,
е лесно да бъдат контролирани.
А който има контрол,
той има власт над всичко.
Кой си ти всъщност? - Аз съм слуга
на силата зад Нищото.
Бях изпратен да убия Единствения,
който можеше да спре Нищото.
Загубих го в Блатата на скръбта.
Името му е Атрею.
Ако ще трябва да умирам, ще умра в боя!
Ела насам, Гморк! Аз съм Атрею!
Фалкор!
Атрею!
Държа те!
Това беше краят на Фантазия.
Само няколко късчета от този някога богат и красив свят
останаха след Нищото.
Добри стари Фалкор... Виждаш ли нещо?
Каквото и да е. - Не.
Цялата земя изчезна.
Знам. И то е, защото се провалих.
Ти се опита.
Дали Кулата от слонова кост още си стои там?
Да се надяваме, Атрею. Да се надяваме.
Остави Аурин да те води.
Ако Кулата от слонова кост е оцеляла, отведи ни там!
Фалкор!
Кулата от слонова кост!
Императрицата.
Върви.
Атрею!
Защо си толкова тъжен?
Подведох те, императрице.
Не, не си.
Ти го доведе със себе си.
Кого? - Земното дете.
Онова, което може да спаси всички ни.
Ти си знаела за земното дете?
Разбира се. Знаех всичко.
Конят ми умря. Щях да се удавя!
Едва успях да се измъкна от Нищото!
За какво?! За да разбера, че вече си знаела?
Само така можеше да се свържеш с човешкото дете.
Но аз не съм се свързал с никакво човешко дете!
Напротив, свърза се.
Той страдаше с теб.
Премина през всичко, през което премина и ти.
И сега дойде тук заедно с теб.
Той е много близо
и слуша всяка дума, която произнасяме.
Какво?!
Къде е той? Щом е толкова близо, защо не идва?
Той не осъзнава, че вече е част от Приказката без край.
"Приказка без край"? Какво е това?
Също както той споделя всички твои приключения,
така други хора споделят неговите.
Те бяха с него, когато се скри в книжарницата от момчетата.
Но това е невъзможно!
Бяха с него, когато взе книгата със знака на Аурин на корицата,
в която сега чете собствената си история. В този миг.
Не мога да повярвам!
Не може да говорят за мен!
Какво ще стане, ако той не се появи?
Тогава нашият свят ще изчезне. Както и аз.
Как може да го позволи?!
То не разбира, че е онзи, в чиято власт е да го спре.
Просто не може да си представи,
че едно малко момче може да има такова значение.
Наистина ли това съм аз?
Може би не знае какво да направи! - Какво трябва да направя?
Трябва да ми даде ново име.
То вече го е избрало.
Само трябва да го извика на глас.
Но това е само приказка! Не е наистина. Само приказка е!
Атрею, не! - Атрею!
Бастиан!
Защо не осъществиш мечтата си, Бастиан?!
Не мога! Трябва да остана здраво стъпил на земята!
Назови името ми!
Бастиан! Моля те!
Спаси ни! - Добре!
Ще го направя! Ще ви спася! Ще осъществя мечтата си!
Месечинке!
Защо е толкова тъмно?
В началото винаги е тъмно.
Какво е това? - Една песъчинка.
Само това остана от необятната ми империя.
И Фантазия е изчезнала напълно?
Да.
Тогава всичко е било напразно.
Не, не беше.
Фантазия може да се възроди в теб.
В твоите мечти и желания, Бастиан.
Как? - Отвори ръка.
Какво ще си пожелаеш?
Не знам.
Тогава Фантазия няма да я има никога вече.
Колко желания имам?
Колкото поискаш.
И колкото повече желания си пожелаваш,
толкова по-великолепна ще става Фантазия.
Наистина ли?
Опитай.
Тогава първото ми желание е...
Да!
Фалкор, много по-красиво е, отколкото мислех!
Харесва ли ти? - Фалкор, прекрасно е!
Фалкор! Сякаш Нищото никога не го е имало!
Атрею! Артакс!
Какво ще бъде следващото ти желание?
Да!
Гледай! Ето ги там!
Това е чудовище!
Пипни ги, Фалкор! Да видим ще ви хареса ли, бъзльовци!
Надолу!
Ще ви пипнем!
Бастиан си пожела много други неща
и преживя много други невероятни приключения,
преди накрая да се върне в обикновения свят.
Но това е друга приказка.
Превод и субтитри Юлиана Танчева
Редактор, обработка и тайминг СИНЕАСТ