Здравей Брус. Как се чувстваш?
Мога ли да направя нещо за теб?
- Какво искаш?
- Добър въпрос.
Трябва да взема една проба от тела в момент на гняв
за да можеш да станеш зелен отново. Със цел да взема едно парче от твоя истински аз.
- За анализ, производство и печалба.
- За теб това е важно.
- Никога няма да ти го позволя!
- Не съм сигурен, че имаш голям избор.
- Ти не можеш без да се ядосаш След цялата тази игра с мен.
Във случай, че не знаеш - Бети ще се върне в Баркли.
- Лъжеш!
Това е една ситуация, от която ще спечеля двойно.
- Ти ще станеш зелен, а тези момчета ще ти направят аутопсия. Нали?
Докато ти чупят врата...
Във лошият смисъл лично задоволство.
- Хайде Брус! Покажи какво имаш!
- Никога!
- Знам, че съзнателно можеш да го контролираш, но несъзнателно е друга история.
- Добри мозъчни вълни.
- Госпожице Рос. Добре дошла.
- А пазачите, които са отвън?
- Аз не съм ви ядосана, въобще.
- Какво искаш?
- За мен е свършено. Знам го. И скоро ще свърши и за Брус.
За това съм тук. За да ти кажа да убедиш баща ти,
Преди да затвори всичко до мен.
- Той ми оказва лично благоволение.
Да ме пусне да видя синът си... За последен път.
- Баща ми вече не се занимава с това.
- Разбирам, че сега е свършено, но не ме е страх.
- А би трябвало заради злото, което стори на сина си.
- Не съм сторил зло на сина си госпожице Рос. Не!
- Опитах се да анализирам границите в мен.
В мен, а не в него.
- Разбирате ли? За да изпробвам моята природа.
Моята, а не неговата. Това е единственият път към истината.
Да дадеш на човек силата за да прескочи границите дадени му от бог.
- Ти знаеш какви са човешките граници на другите хора. И тази, която си дал на Брус.
Това е страхът...Страхът от живота.
- Страхът...може би госпожице Рос.
Аз изпитвам само страх.
- Да и аз също.
Но, аз живях пълноценно.
Аз бях толкова влюбен.
И тя толкова искаше да има дете от мен,
но мога да се върна в началото и да си дам сметката, че това, което и дадох не е син,
а нещо друго...Чудовище може би. Не можах да спра всичко,
но бях любопитен. И това причини моя провал.
Започнах да виждам ужасът, който растеше в него.
И скоро любопитството се превърна в съжаление.
Нямах щастието да открия лечение за синът си.
Баща ви ме отстрани.
Спомням си всеки ден...Всеки момент... Всяко усещане...
...прибирайки се вкъщи...
И докато държах ножа в ръката
Аз си вършех работата и го съжалявах.
И най-накрая тя ме изненада.
Тя се хвърли върху ножа!
Можете ли да си въобразите болката, която изпитвам като си спомня за това?
Това неестествено видоизменяне
се е превърнало в нещо повече от един спомен.
- Мисля, че за него започва най-лошият кошмар.
- Да започне извличането на ДНК.
- Господине, иглата не влиза.
- Натискайте по-силно. Хайде...Хайде!
- Да спираме ли? - Не...продължавайте, хайде.
- Сложете му упойка.
- Това не го спира.
- Хванете го! Искам го жив!
Без смъртоносни оръжия.
- Искам една проба от това нещо.
- Боже господи!
- Всеобща тревога! Имаме нужда от вас.
- Всички да излязат! Спешна евакуация!
- Нали чу какво каза генерала.
- "Затворете го"!
- Направете място, искам една проба.
- Остави ме да ти направя една малка дупка Брус.
- Да се махаме.
- Не се безпокойте. Аз се заемам.
- Сбогом голямо момче...
- Затворете всички изходи за излизане веднага!
Задвижете дисковете! Ниво на безопасност: спешна евакуация!
- Използвайте тежки оръжия.
Опасност от заразяване. Започва покачване.
- Загасете светлините...Покажи изхода. Ще го атакуваме навън.
- Артилерия на дясно!
- Господин президент
имам лоши новини.
- Какво става генерале? - Става дума за'"ядосания човек".
В моята позиция на командир на националната гвардия "ядосания човек" е опасен и искам позволение да използвам всички ресурси, които имам на разположение.
- Очаквате ли цивилни жертви?
- Считайте го за готово...Ще ви дам "карт бланш".
Свържете се с контролния център за да открие базите.
Свържете се с генералния щаб... Започнете спешна евакуация на населението в периметъра.
- Потвърдете, че секторът е чист. - Чист е, потвърждавам.
- Господа, позволено ви е да откриете огън. Ние ще се справим с обекта веднага.
- Господи...
- Мейдей...Мейдей!
Агила 4 е свален! Ако не се разделят ще стане на парчета.
- Започнете стрелба.
Агила 1 - Агила 2 имам го на прицел.
Агила 2: На позиция. Ракетата изстреляна.
Агила 1: На прицел е.
Агила 2: Държа го на мушка. Обстрелян е.
Агила 1 - Агила 3...Огън!
Агила 2: Влизам в контакт.
Агила 2 - Агила 3, вече съм в контакт.
- По дяволите...Ракетата ми...
- Помощ, Помощ...Падаме!
Какви са щетите?
- Хеликоптерът е изгубен, но сме добре.
Агила 1: Виждаме обекта.
Агила 1: Виждам го точно под скалите.
- Агила 1: Изчезна зад скалите.
- Агила 1: Свърши ни горивото, връщаме се в базата.
Генерале, тук е контрола. Обектът не е убит. Изчезна от погледа ни.
Виждам го!
- Щом го локализирате, оградете го и започнете битка.
- Здравей Бети.
Брус е избягал. Остани в базата.
- Тук съм. Баща му е бил арестуван.
- Добра новина.
- Остани там Бети!
- Тало 1: Свободно поле отпред.
- Тало 2: На прицел! Започнете огън!
- Издигайте се това е цивилен хеликоптер.
- Губя височина.
Не мога да се издигна...Падам във водата.
- Държим го. Пилотирай по-високо.
- Ще разберем, когато ще има нужда от въздух.
Аз съм на 6 000 мили, не мога да се издигна повече...Това е уникално.
Той ще изгуби съзнание преди теб.
- Човешко нищожество.
- Обектът падна във водата...До всички вас.
- Не му давайте възможност. Изчистете терена.
- Тате... - Бети...
- Нямаме избор, трябва да го унищожим.
- Но не можем...Всички тези атаки го ядосват още повече и така го правят още по-силен.
Знам, но какво искаш да кажеш?
- Оставете ме само да отида при него, моля те!
Дайте ми един шанс да го успокоя.
Обектът локализиран. Чакаме заповед за стрелба.
- Чакаме заповед за стрелба.
- По заповед на главнокомандващия. Заповядвам ви да прекратите огъня!
Повтарям: Прекратете огъня!
- Ти ме намери...
- Не беше трудно.
- Ако беше...
- Господа, наблюдавайте го стриктно. Почти сме свършили. Аз не искам да рискувам.
Пазете да не прави нищо. Сядай на този стол.
- С това количество енергия е сигурно, че ще изгори веднага.
- Обезопасен е периметърът до 200 метра. Господине, ако нещо стане ще използваме електромагнитното поле
като преценяваме страничните ефекти.
Елате тук.
- Това го правя за теб, Бети.
- По един или друг начин трябва да се подготвим за най-лошото.
- Бих искал да можеш.
- Видях я миналата нощ.
Видях лицето и,
черната и коса,
тъмните и очи...
Тя ми се усмихна.
Тя се наведе...и ме целуна по бузата.
Почти си спомням миризмата.
Миризмата на цветя,
Любимият и парфюм.
Това е моята майка.
- И да не зная името,
съжалявам синко...
Големи сълзи.
Плачи, сине.
Плачи, плачи.
- Не ме докосвай!
- Може би си мой баща, но вече не си и няма да бъдеш.
- Така ли?...Е добре. Имам новини за теб.
Не дойдох тук да те видя. Дойдох да видя сина си.
Истинския ми син.
Този, който е вътре в теб.
Ти не си нищо повече от една повърхност, която плаче и не служи за нищо.
- Мисли каквото искаш. Не ми пука.
- Слушай сине. Намерих лечение.
- За мен.
Аз претърпях голяма промяна и сега мога да черпя енергия от това, което докосвам.
- Но моето ДНК е много нестабилно. Имам нужда от твоята сила.
Аз ти дадох живот. И сега трябва да се върнеш при мен.
- Само така ще бъда по-голям, излъчвайки сила.
- Спри!
- Какво? - Какво?
Помисли за тази еднообразна външност на тези хора, които дават заповеди и се подчиняват на тях.
Които налагат еднакво правителство. В целия свят.
- Помисли в какво ще ни замесят. Теб и мен.
- Човечеството.
- Аз искам един свят без президенти и правителства.
- Можем да го постигнем ти и аз.
- Предпочитам да умра.
- Наистина искаш да умреш геройски.
- Отивам си...Виж как си отивам.
- Върви там.
- Енергията ще свърши.
- Прилича на магнитно поле със стълб отгоре.
- Бий се, продължавай да се биеш. Колкото повече издържаш, толкова повече сила ми даваш.
- Странно господине. Той понижава температурата в сектора.
- Той попива цялата околна енергия.
- Сега спи Брус, и забрави всичко завинаги. Няма да те бия повече и ми предай цялата сила.
- Остави борбата и ми дай силата.
- Господа, ядрената бомба.
Една година по-късно.
- Бети ти ли си ?
- Тате..
Искам да говоря с теб. - Обичам когато ми говориш. Мерси.
- Добре Бети, двамата с теб знаем, че Брус нямаше да оживее.
- Ти знаеш, че е лунатик. За едното нищо се ядосва.
- Кажи ми, ако случайно научиш нещо за Брус. И ако се опита да се свърже с теб. Или вече го е направил...?
- Кажи ми!
Не, няма да го направя! Но ти знаеш, че няма да е необходимо.
Намерих си телефона и компютъра под наблюдение. Казвам ти, ако беше жив ти щеше да си последния човек
на когото бих казала. Защото той ми липсва толкова ...аз го обичах.
- Съжалявам Бети, съжалявам много!
- Така е.
- Чуй баща си и си вземи лекарствата?
- Вземете всички лекарства.
Тишина!
Сядай долу!
Млъквайте!
Нуждаем се от тези лекарства за вашите хора, които живеят тук.
Кой си ти да решаваш от какво се нуждаят хората!
Тези хора помагат на нашите врагове.
А може би също и ти!
Вземете всичко това.
Това е собственност на правителството.
Караш ме да се ядосвам.
Сигурно няма да ти се харесам ядосан.