Извинете, колко ви е часът?
Часът? - Часът,
да.
Мерси.
Отпред и отзад.
Нямам повече кламери, вземете от някой друг.
Следващият. - Здравейте.
Ще ми кажете ли как да си направя лична карта?
Предишната изгубена ли е? - Да.
Нямаш и акт за раждане? Нищо?
Ще трябва да уредиш това чрез ДМВ.
Можеш утре сутрин. Най-близко ще ти е в Монтебело.
Ще ти помогнем и за квитанцията.
Върни се пак, когато си готов с нея.
Добре. - Как се казваш?
Александър Супертрамп. - Моля?
Александър Супертрамп. - Наистина?
Да.
Ще те наглеждам, Супертрамп. Имам нещо за теб.
Ето. - Благодаря много.
За нищо.
И още нещо... - Да?
Случайно да имате легла? Съжалявам...
Да, имаме. Подпиши се тук.
Попълни това и ще те настаня. Сега съм извън...
Какво става там? - Нищо, справих се.
Хайде, действай. - Добре. Благодаря, г-жо.
Супертрамп, а?
Преместете се!
Мерси, но се отказах от леглото.
Тръгваш толкова бързо? Супертрамп!
Дай да ти видя лицето. Винаги помня физиономии.
Ако те видя пак, няма да те арестувам. Ще те убия.
Това е жп линията
и ще направим всичко необходимо
да спрем гратисчии като теб от нарушаването на закона.
Да, сър.
Имаш ли лична карта?
Не, сър. - Нормално.
Само този път ти се размина.
Чисто е.
Добро момче!
Ето за това говорех!
Вълшебният автобус - седма седмица
Мистерия е
как живеем с алчността си.
Просто трябва да искаш повече отколкото имаш нужда.
Не си свободен докато не получиш всичко.
Общество, ти си опасна порода.
Дано не си самотно без мен.
Нуждаеш се да искаш повече отколкото имаш,
а когато мислиш прекалено много, мислите ти почват да кървят.
Май ми трябва нещо по-голямо,
защото когато имаш повече отколкото мислиш,
ти трябва все повече място.
Общество, ти си опасна порода.
Дано не си самотно без мен.
Общество - опасно и още как.
Дано не си самотно бeз мен.
Благодаря много.
В писмата, които Крис ми пишеше от колежа,
ясно личеше, че болката и проблемите му с нашите продължават.
Казваше, че съм единственият човек,
който може да го разбере.
С какви пари купуваш тези подаръци?
Работя. Не ти споделям,
понеже си големият баровец за всички наоколо.
Аз отговарям за контактите в този бизнес!
Изобщо не ти пука какво правя!
Не ме занимавай повече!
Не ми обръщай гръб, жено!
Деца! Вижте какво ми причинява баща ви.
Вижте какво ме кара да й правя майка ви!
Майната ти! Мразя те!
Няма да има парти. Отменям Коледата тази година.
Отменяш Коледата? За какъв се мислиш? Господ?
Точно така, аз съм Господ!
Не си и не можеш да го направиш.
Това са глупости!
Навътре сме с 10!
Алекс, не желая да ти се бъркам. Справяш се добре.
Искам да те задържа и да ти помогна да стигнеш до Аляска,
но трябва да си намериш някакви чорапи.
След почти цяла година от изчезването на Крис,
след гнева и отчаянието на родителите ни,
вината им започна да проправя път на болката.
Болка, която започна да ги сближава.
Дори лицата им се промениха.
Въобразяваше си,
че Крис е навсякъде, където погледне.
Боя се за майката у нея.
Започна да се усеща заплахата от възможната неизмерима
и безвъзвратна загуба.
Започнах да се чудя дали мога да продължавам да разбирам Крис,
но все си напомнях,
че не с тези родители той израстна -
смазани хора от вероятната загуба.
И така, всичко, което Крис говореше, трябва да бъде казано.
Ето защо му се доверявам, че всичко, което върши, трябва да бъде сторено.
Това е нашият живот.
На това му викам голям улов.
Ето го.
По дяволите!
Марш!
"Ей, тате, може ли този път аз да пусна барбекюто?
Може да вземеш течния газ, сине.
Хайде, татко. Моля те.
Защо не, Уолт? Струва ми се добра идея.
Млъкни, Карин! Млъквай!
Казах не, Били. Ясно?
Ясно?
Чу ли ме? Разбра ли, жено?
Ясно? Ясно ли ти е, жено?
Извинявай. Извинявай, Уолт. Съжалявам."
Мамка му.
Не! Не! По дяволите!
По дяволите, не!
"Осезаема беше силата, злонамерена към човека.
Бе място на варварщина и суеверни ритуали,
изпълнени от мъже, по-скоро близки на скалите
и на дивите животни, отколкото на нас."
Глава четвърта: СЕМЕЙСТВО
Съни! Върни се.
Не. Не!
18 декември 1991 4 месеца преди автобуса
Сега съм се концентрирал само върху Аляска.
Аляска.
Добре, да ви чуя за Лудия Кейн!
Здравейте, аз съм Трейси.
Джак Лондон е крал.
Ще поостанеш ли с нас?
Ами, чакам си чека от последната работа
малко след Коледа.
Трябва да се подготвям за Аляска.
При залез днес ще започна една програмка.
Щом пристигне чекът, ще си търся
големи планини за изкачване чак до пролетта.
Ще видим как ще съм с парите.
Имам някои неща за събиране преди пролетта.
Може да се хвана на нова работа, а може и да съм си добре.
И ние ще ти дадем нещичко за прекараното време на сергията.
Не приемам пари от вас, Рейни.
Страхотно е, че ви срещнах.
Изглежда се справяте добре.
Така е. - Наистина?
Много сме добре даже.
Като стана дума, не мислиш ли
да се запознаеш с нашата малка Джони Мичъл?
Ами...
Здравей. - Здрасти.
Продаваш книги, а?
Продавам. Продаваме.
Той продаваше.
Обичам да чета.
Така ли? - Да.
Това е хубаво.
Чух песента ти снощи.
Много съм зле. - Не си зле. Хубаво пееш.
Мерси.
Мислех да се разходя до близката планина Салвейшън.
Искаш ли да дойдеш с мен? - Може, да.
Здравейте.
Елате да ви разведа. Тук съм от 1984-а.
Идват много туристи,
гледат. Харесва им.
Намерих и други врати и сложих всичко тук.
Откъде взе стълбовете?
Много хора в долината ме обичат.
Мисля, че целият свят просто ме обича.
Бих искал да притежавам мъдростта, с която да им отвърна на любовта.
Много се вълнувам.
В такива моменти просто вярваш в любовта.
Да, абсолютно.
Това си е любовна история, смайваща целия свят.
Това, че Господ наистина много ни обича.
Това отговаря ли на въпроса ти?
Да. - Добре.
Много ми харесва тук. Свободата на това място е прекрасна.
Не бих се махнал дори за $10 милиона.
Доволен съм тук и живея точно, където искам.
И мисля, че става все по-добре. Също така, тези големи резервоари
са играли известна роля през Втората световна.
Може да поставите ръце тук.
И аз ще го сторя, забавно е.
Добре се справяш.
Може да се избършете в ризата ми.
Почвам да огладнявам.
Бях 2 години по-голяма от Трейси, когато забременях.
Смятах, че със съпруга ми ще създадем Рай на Земята,
и бебета и любов, и ще останем заедно завинаги,
но не стана точно така.
Той ме напусна.
А аз...
Както и да е,
започнах да отглеждам Рино сама. Така се казва.
После срещнах Рейни.
За момент беше прекрасно, но после...
Рино беше вече тийнейджър
и точно му предстоеше да стане мъж.
Не съм го чувала от 2 години.
Не знам дори къде е.
Дано го срещна някога.
Вашите знаят ли къде си?
Хора, вечерята е готова, ако сте гладни.
Гладни сме.
Ще се оправя.
Ще хапнеш ли?
Или ще си седим тук. Бих останал тук цяла нощ.
Да вървим.
Хайде, започна да изстива.
Я виж това. Тодри? Денис, това е като за теб.
Горкото момиче е готово да скокне на мига,
а ти тук се правиш на някакъв монах.
Говорихте за Рино с Джен, а? - Да.
Децата могат да са много груби що се отнася до родителите.
Планираш ли да се видиш с твойте?
Имам само един план, Рейни.
И той се казва Аляска?
Точно.
Ехо?
Честита Коледа. - Влез.
Родителите ми са в града.
Не.
Да. Отидоха да вземат баба за празниците.
Не, имам предвид, не можем да го направим.
Защо не?
На колко си?
18.
17.
Кога си родена?
Е, на 16 съм.
Искаш ли да направим нещо заедно?
Може да пращаш писма на този адрес в Дакота.
Не знам кога ще ги получа, но ще ги получа.
Ти си същинско вълшебство.
И запомни -
ако искаш нещо от живота, просто се протегни и си го вземи.
И да се пазиш, хлапе. - Ти също.
Новогодишното решение? - Ще поработим върху него.
Вземи си нещата и просто тръгвай, става ли?
Не бих понесла цяла прегръдка.
Чао!
Година и половина мина в наречената от татко "преустановена жизненост".
Тежестта от липсата на Крис започна да се стоварва изцяло върху мен.
"Живях достатъчно
и мисля, че открих какво е необходимо за щастието.
Тих, изолиран живот в провинцията
с възможността да си полезен на хора, заслужаващи добро
и които не са свикнали да им е наготово.
Работа, която може да е от полза.
Спокойствие, природа, книги, музика,
любовта към ближния.
Такова е виждането ми относно щастието.
И на всичко отгоре, да си приятел,
да имаш деца.
Какво повече може да иска човек?"
Идва утрото, в което чувствам,
че вече няма нищо за прикриване.
Заставам на сюрреалистична сцена,
но сърцето ми никога не ще бъде далеч оттук.
Макар да дишам в тъга,
запазвам мъдростта в плътта си.
Тръгвам си, вярвайки все по-силно.
И има причина,
поради която ще се върна.
Обикаляйки полукълбото,
желанието ми се издига и изчезва.
Ранен съм, но и изцерен.
А за приземяването,
за приземяването съм пречистен.
Макар да дишам в тъга,
запазвам мъдростта в плътта си.
Тръгвам си, вярвайки все по-силно,
че точно тази любов е безгранична.
Катастрофа. Река. Преминаването - невъзможно.
... самотен, изплашен...
Последна глава: МЪДРОСТ
Къде лагеруваш?
Малко след Хотспрингс.
Живея наоколо от 6 години,
но не знам къде се намира.
Покажи ми как да стигна. - Добре.
Рон Франц. - Алекс.
Откъде си, Алекс?
Западна Вирджиния. - Ясно, Алекс от Западна Вирджиния.
Хотспрингс, пустинята Анза Борего 12 януари 1992
Тук е хубаво.
Не те ли тревожат наркоманите и нудистите по-надолу?
Не, а и те са си наред.
Струваш ми се оправен младеж. Прав ли съм?
Ами, държа се.
Това имах предвид.
Откога си тук?
Няколко седмици. - А преди това?
На много места. Постоянно се местя.
На колко години си? - 23.
23!
Синко, не мислиш ли, че образованието ще ти е от полза?
Или пък работа? Да постигнеш нещо в този живот.
Виж, г-н Франц,
за мен кариерата е едно изобретение, което не ми трябва.
Не се безпокой за мен. Завършил съм колеж.
Не съм лишен от нищо. Живея така, защото го искам.
В мръсотията? - Да, точно така.
Семейството ти къде е? - Вече нямам такова.
Жалко.
Искам да ти покажа нещо.
Хайде.
Малко ми е високо и стръмно, младежо.
Добре,
но дори оттам гледката си я бива, нали?
От върха се вижда чак до Салтън Сий.
Вижда се Салтън Сий оттам?
Да.
Боже.
Не искаш ли да се качиш? - Не, не си падам по такива неща.
Прекарах голяма част от живота си в армията.
На Нова година през 1957-а бях поставен на пост в Окинава.
Жена ми и сина ми бяха тук. Просто си карали,
а някакъв пиян приятел се забил точно в тях.
Убил ги и двамата на място.
Мислиш си, че последното нещо, на което бих се отдал,
е уискито.
Тогава ми изглеждаше като единственото разумно нещо.
И действах по него и то здраво.
Скоро осъзнах,
че така не правя услуга на никого,
тъй че се стегнах и просто спрях да пия.
Оттогава съм си все същият.
А пътуваш ли, г-н Франц?
Не, не мога да се отделя за дълго от кожата си.
Правя кожени гравюри. Имам малка работилница в гаража.
Измежду това и пенсията, си се справям добре.
Всеки път, когато реша да попътувам,
започвам да изоставам с поръчки и не мога да го дообмисля.
След вечеря ще ми покажеш ли
прословутата работилница? - О, да.
Надявах се да попиташ.
Невероятно ковко е. - Да, така е.
Когато кожата е влажна...
Става като масло. - Да.
А после се втвърдява и си остава.
Плавен удар с чука...
Бях в Южна Дакота. Работих в зърнохранилище
за този Уейн. Добър човек е.
Поех по река Колорадо
чак до Гранд Каньон,
което бе едно от най-страшните неща, които съм правил.
После надолу до Мексико и Голфо, където се задържах.
Салвейшън. Плочата.
Какво означава "С"-то?
Север.
Аляска?
От какво, за Бога, бягаш?
Същото се отнася за теб!
Само че аз вече знам отговора.
Така ли?
Да! Трябва да се върнеш в този свят.
Излез от тази самотна къща и тази малка работилница.
Върни се на пътя! Сериозно.
Имаш още да живееш, Рон!
Нуждаеш се от сериозна промяна в начина си на живот.
Ядрото на човешкия дух се изгражда от новите преживявания.
А ти, упоритото старче, си седиш на задника.
Седя си на задника? - О, да.
Ще видиш ти как си седя на задника!
"Упорито старче."
Ще ти покажа!
Хайде, де!
Седял съм си на задника...
Хайде, старче. Давай.
Хайде. Продължавай!
Добре се справяш!
Давай, Рон.
Някой вижда ли това? Господи, гледаш ли в момента?
Добре ли си? - Малка гадинка!
Ще ми липсваш като си тръгнеш.
И ти ще ми липсваш, Рон. Но грешиш, ако мислиш,
че удоволствието от живота се създава само от човешките взаимоотношения.
Господ го е разпръснал навсякъде.
То е във всичко, което преживяваме.
Човек само трябва да си промени начина на виждане.
Ще си взема поука от това.
Не, наистина.
Наистина.
Исках да ти кажа нещо.
От парчетата, които сглобих,
от това, което ми разказа за семейството си...
И усещам, че имаш проблеми с църквата.
Но има нещо по-голямо, което всички оценяваме
и ти сякаш нямаш нищо против да го наричаш Господ.
Но когато прощаваш,
ти обичаш.
А когато обичаш,
Господ просто... те огрява.
Мамка му. - Предупредих те за този език.
Казах ти аз!
Къде са сега скапаните животни? Гладен съм!
Умирам от глад!
"За момент тя откри целта на живота си.
Беше тук на Земята, за да сграбчи значението на прелестта му
и за да използва правилното название на всяко нещо."
"Правилното название."
Това пък какво е?
Това е... Вибурнум едуле.
Хедисарум алпинум е див картофен корен.
Епилобиум ангустифолиум...
... отровен...
... следните симптоми: парализа, увредено храносмилане, повръщане.
Нелечението води до глад и смърт.
Мамка му. Мамка му!
Буквално в капан на дивата природа...
Здравей.
Какво правиш? 3:30 е.
Чух, че стана преди половин час.
Имах усещането, че няма да си тук на закуска.
Ще те закарам 100 мили някъде, откъдето можеш да хванеш влак
или каквото и да е.
Бих те закарал чак до Аляска, ако не бях на църква от 8:00.
Рон, няма нужда да го правиш. - Искам да го направя.
Да ти помогна в твоето начинание.
Великото ми... - Знам.
Великото ти приключение до Аляска.
Ето. Мачете.
И разни други работи, които само теб чакат.
Рон... - Просто ги вземи.
Обличам се и те чакам в пикапа.
Е, приятелю...
Дойде ми нещо наум.
Майка ми беше единствено дете,
както и баща ми,
а и аз също,
така че когато умра, се слага край на родата.
Фамилията ми ще бъде приключена.
Какво ще кажеш да те осиновя?
Мога да ти бъда, да кажем, дядо.
Рон,
не може ли да говорим за това, когато се върна от Аляска?
Става ли?
Да. Може, да.
Добре, Рон.
Благодаря ти.
Как ли звучи гласът му сега?
Какво ли би казал?
Осъзнах, че мислите ми придобиваха все по-малко значение.
Крис си пишеше историята
и Крис трябва да я завърши.
Щастието...
Щастието е истинско...
Щастието е истинско само, когато е споделено.
Живях щастлив живот. Довиждане и Бог да ви благослови!
"Да назовеш всяко нещо с правилното му наименование."
"С правилното му наименование."
Кристофър Джонсън МакКендълс
Ами ако се усмихвах,
тичайки в прегръдките ви?
Щяхте ли тогава да видите това,
което аз виждам сега?
В памет на Кристофър Джонсън МакКендълс 12 февруари 1968 - 18 август 1992
2 седмици след смъртта на Крис, ловци откриват тялото му.
Този автопортрет е намерен непроявен в камерата му.
На 12-ти септември 1992, Карин МакКендълс прелетя с останките
на брат си от Аляска до източното крайбрежие.
Носеше останките му... в раницата си.
Създателите благодарят на Джон Кракауър и на цялото семейство МакКендълс
за силната им подкрепа в направата на този филм.
Превод: DeaThRoW