Вярвам, че на този свят имаме избор как да разкажем тъжната си история.
От една страна, можем да я захаросаме.
Както правят във филмите и любовните романи,
където красиви хора научават красиви уроци,
и накрая всичко може да се оправи
с едно извинение и песен на Питър Гейбриъл.
Тази версия ми харесва като на всяко момиче, повярвайте.
Но просто не е истина.
Това е истината. Съжалявам.
ВИНАТА В НАШИТЕ ЗВЕЗДИ
В късната зима на моята седемнадесета година
майка ми реши, че съм депресирана.
Яде като птиче, почти не излиза. - Не съм в депресия, мамо.
Препрочита една и съща книга.
В депресия е. - Не съм в депресия.
Навсякъде описват депресията като страничен ефект на рака.
Депресията не е страничен ефект на рака.
Тя е страничен ефект на умирането.
Което се случваше с мен.
ВСЕВЛАСТНА СКРЪБ
Болката трябва да бъде изпитана докрай.
Можеш да преминеш на золофт. Или лексапро.
Два пъти на ден вместо веднъж.
Защо да спираме дотам? - Продължавайте да ме дрогирате.
Нека бъда Кийт Ричардс на раковите пубери.
Ходиш ли на груповата терапия? - Да, но не ме кефи.
Груповата терапия е чудесен начин да се свържеш с хора, които...
Които... Какво?
Които са поели по същия път. - По същия път? Сериозно?
Дай им шанс. Кой знае, може да намериш просветление.
Добре. Готови ли сте?
Събрали сме се тук днес,
буквално в сърцето на Исус.
Тук сме с И.Х.
Кой иска да сподели историята си с групата?
Аз съм Ейнджъл. Имам остра миелоидна левкемия.
Сид. Остра лимфобластна левкемия.
Здравейте, аз съм Пи Джей. Имам невробластома.
Аз съм Патрик, рак на тестисите.
Ще ви спестя зловещите подробности за рака на топките на Патрик.
В общи линии, открили му рак на топките,
изрязали повечето и той почти умрял, но не съвсем.
И ето го тук, разведен, самотен,
спи на дивана у родителите си
и експлоатира рако-фантастичното си минало в сърцето на Исус. Буквално.
За да ни покаже, че някой ден, ако имаме късмет,
можем да сме същите като него.
Кой е следващият?
Хейзъл?
Аз съм Хейзъл. Рак на щитовидната жлеза в началото,
но вече с внушителни метастази в белия ми дроб.
А как се чувстваш?
Като изключим факта, че съм смъртно болна от рак?
Добре, струва ми се.
С теб сме, Хейзъл.
Защо не ви изпея още една песен?
Христос е наш приятел и до края ще е с нас.
Христос... Христос... Христос...
Здравей, сладурче.
Е, беше ли жестоко?
"Да, мамо, беше жестоко!"
Така си вървеше животът ми.
Телевизионни шоута. Посещения в лекарския кабинет.
Осем вида хапчета три пъти на ден.
Но най-най-най-ужасното от всичко... Груповата терапия.
Не можете да ме накарате. - Напротив. Ние сме ти родители.
Вече го обсъдихме. Трябва да ходиш.
Трябва да имаш приятели и да си тийнейджърка.
Ако искаш да имам приятели, не ме пращай на терапия.
Намери ми фалшива лична карта, за да ходя по клубове,
да пия коктейли и да взимам трева.
Тревата не се "взима".
Щях да знам, ако имах фалшива лична карта.
Моля те, просто влез в колата.
И аз отидох. Не защото исках или вярвах, че ще ми помогне.
А по същата причина, заради която правех всичко останало.
За да зарадвам родителите си.
Защо да не се закарам сама?
Ти нищо не правиш. Само ще висиш да ме чакаш пак.
Нищо подобно.
Имам си разни задачи, ще ги свърша.
Да.
Обичам те.
И аз те обичам.
Върви да се забавляваш.
Няма нищо по-гадно от това да умираш от рак.
Освен детето ти да умира от рак.
Ей!
Намери си приятели.
Извинете.
Ще се кача по стълбите.
Благодаря.
Извинявай.
Аз бях.
Съжалявам.
Кой иска да започне?
Някой иска ли да е пръв? Кой ще разчупи леда?
Заповядай.
Аз съм Бет, имам сарком на меките тъкани.
Седмицата беше добра.
Айзък, знам, че в момента си в труден период.
Искаш ли да споделиш нещо с групата? Или приятелят ти?
Не, ще споделя. Здравейте.
Аз съм Айзък. Имам ретинобластома.
Оперираха ми едното око като дете и сега съм със стъклено.
Ще влизам в болница за нова операция. Да ми извадят и другото око.
И след тази операция ще съм съвсем сляп.
Но съм късметлия, защото имам красива, сексапилна приятелка,
която е много над моята класа - Моника.
Имам и страхотни приятели като Огъстъс Уотърс, които ме подкрепят.
Това е всичко засега. Благодаря ви.
С теб сме, Айзък.
Благодаря.
Твой ред е, Гас. - Да, разбира се.
Аз съм Огъстъс Уотърс. На 18 години съм.
Имах малко остеосарком преди година и половина.
В резултат изгубих това краче.
Сега съм отчасти киборг, което е жестоко.
Всъщност дойдох само по молба на Айзък.
Как се чувстваш, Гас?
Страхотно. Моето скоростно влакче лети само нагоре, приятел.
Ще споделиш ли от какво се страхуваш?
От какво се страхувам?
Да не бъда забравен.
Забравен? - Да.
Искам животът ми да бъде необикновен. Да ме запомнят.
Единственият ми страх е да не бъда забравен.
Някой от групата ще коментира ли?
Хейзъл? Учудваш ме.
Искам да кажа само, че всички ние някой ден ще умрем.
Някога изобщо не е имало хора и един ден пак няма да има.
Може да е утре, а може да е след милион години.
И когато това се случи, няма да има кой
да помни Клеопатра, Мохамед Али или Моцарт,
да не говорим за някого от нас.
Неизбежно е да бъдем забравени. Но ако те плаши, просто не го мисли.
Както правят всички останали.
Да, това е добър съвет.
Харесва ми, защото е толкова приятно да изслушам всички...
Завинаги. - Завинаги.
"Буквално".
Мислех, че сме в мазето на църквата,
а очевидно сме били буквално в сърцето на Исус.
О, да.
Как се казваш?
Хейзъл.
Не, как е цялото ти име?
Хейзъл Грейс Ланкастър.
Какво?
Нищо не съм казал.
Защо ме гледаш така?
Защото си красива.
О, боже.
Обичам да гледам красиви хора.
Преди известно време реших
да не се лишавам от простите удоволствия на живота.
Особено след като, както сама изтъкна, всички ще умрем съвсем скоро.
Страхотно. Но не съм красива.
Здравей, Гас. - Здравей, Лиса.
Първо ти. - Не, първо ти.
Добре.
Завинаги.
Какво значи това "завинаги"?
"Завинаги" е тяхната клетва.
Че ще се обичат "завинаги", каквото и да става.
Сигурно са си го пратили на есемес 14 милиона пъти тази година.
От толкова мачкане ще я заболи.
Хайде да отидем на кино.
Какво?
В края на седмицата съм свободна и бихме могли...
Имам предвид сега.
Може да си сериен убиец с брадва.
Винаги има такава вероятност.
Хайде, Хейзъл Грейс, рискувай.
Не мога...
Ти сериозно ли?
Това е отвратително.
Кое?
Да не мислиш, че е много яко?
Току-що развали всичко.
Всичко ли? - Да, всичко!
О, боже.
А се справяше доста добре.
Винаги трябва да има хамартия, нали?
А твоята е, че макар да си имал рак,
си даваш парите на корпорация,
за да се разболееш от друг рак?
Ще ти кажа само, че да не можеш да дишаш е гадно!
Ужасно гадно е!
"Хамартия"?
Съдбовен недостатък.
Съдбовен...
Хейзъл Грейс, цигарите не вредят, докато не ги запалиш.
Никога не съм палил.
Това е метафора.
Слагаш между зъбите си нещото, което може да те убие,
но не му даваш властта да го направи.
Метафора.
Миличка, стана ли време за "Шоуто на топ моделите"?
Не.
Имам планове с Огъстъс Уотърс.
О, боже.
Да, скъсаха ме няколко пъти.
Не думай.
Четвъртия път на теста по кормуване се случи нещо подобно.
И когато приключихме,
инструкторката ме погледна и каза:
"Макар че шофирате неприятно, на практика не е опасно."
Бонусите на рака.
Един от многото.
Разкажи ми за себе си.
Бях на 13, когато ме диагностицираха.
Най-лошият възможен сценарий.
Рак на щитовидната жлеза, 4-а стадий.
Не можеха да ми помогнат. Не че това ги спря.
Операция. Лъчетерапия.
Химиотерапия. Още лъчетерапия.
Всичко това помогна за известно време.
А после спря да помага.
Един ден дробовете ми започнаха да се пълнят с вода.
Сестра! Трябва ни сестра веднага!
Не можех да дишам. Никой не успя да ми помогне.
Предай се, миличка. Не се страхувай.
Това трябваше да е краят.
Господи...
Но се случи нещо странно. Антибиотиците подействаха.
Изтеглиха течността от дробовете ми. Върнах си силите.
След което се оказах включена в експериментално лечение.
От тези, които са известни в Република Раколандия като безполезни.
Лекуваха ме с фаланксифор. Не помага на 70% от пациентите.
Но по някаква непонятна причина подейства при мен.
Нарекоха го "Чудото". Дробовете ми още не стават,
но на теория могат да продължат да не стават поне за известно време.
Ходиш ли на училище? - Дипломирах се, сега уча висше.
Охо, студентка!
Това обяснява аурата ти на ерудираност.
Внимавай!
Опа!
Добре дошла в скромния ми дом.
Нашите ги наричат "насърчения".
АКО ИСКАШ ДЪГАТА, ПРИЕМИ ДЪЖДА ИСКАМЕ ДА СИ С НАС
Не питай.
Здравейте!
Здравей! - Здрасти, Огъстъс.
Нова приятелка?
Да, това е Хейзъл Грейс.
Здравейте. Само Хейзъл. - Привет, "Само Хейзъл".
Здравей, Хейзъл, как си?
Слизаме долу, до скоро.
Много ми е приятно. - И на нас.
Ето го.
Светът на Августо.
Това е стаята ми.
Впечатляваща колекция.
Да, преди тренирах.
Може ли да седна?
Да, чувствай се у дома си.
Моят дом е и твой.
Извинявай, стълбите...
Стоенето права...
Да, разбирам.
Сериозно, добре ли си? - Да, да.
Добре, разкажи ми историята си.
Вече ти казах.
Поставиха ми диагноза на 13 години.
Не, не раковата история. Твоята истинска история.
Интересите, хобитата ти, страстите, странните ти фетиши.
"Странни фетиши"?
Измисли нещо. Първото, което ти хрумва.
Нещо, което обичаш.
"Всевластна скръб". - Добре, но какво е това?
Роман. Моят любим роман.
Чакай малко, в него има ли зомбита? - Зомбита? Не!
Клонинги? - Не, не е такъв роман.
А за какво се разказва?
За рак. - За рак ли?
Но не е каквото си мислиш. Честно, невероятен е.
Авторът се казва Питър Ван Хаутен.
Единственият човек в живота ми, който знае какво е да умираш,
но не е умрял наистина.
Добре. Ще прочета тази ужасна книга със скучно заглавие,
в която няма зомбита и клонинги.
Но в замяна...
Ти ще прочетеш това.
Тази завладяваща, блестяща книга, написана по любимата ми видео игра.
"Контра-метеж".
Не се смей, жестока е.
Разказва се за доблест, саможертва, храброст и героизъм.
За това как следваш своята орис и оставяш отпечатък върху света.
Благодаря ти.
Ръцете ти са толкова студени.
Не толкова студени, колкото недобре снабдени с кислород.
Хейзъл Грейс?
Обичам да ми говориш медицински.
Това е нещо различно.
От него ли ти е?
Херпесът ли имаш предвид?
Да, именно. Мечтата на всяка майка.
СЪОБЩЕНИЕ ОТ ОПЕРАТОРА
Не се тревожи.
За бога, мамо, не се тревожа. - Не е кой знае какво.
Да.
Просто се видяхме веднъж, изобщо не чакам да ми се обади.
Това ли било? - Да.
Мислех, че са чушки.
Днес в Китай празнуват Международния Ден на годжи бери.
Не е ли страхотно? - Цветът ми харесва.
Кажи ми, че последните 10 страници липсват.
Вкусни са, нали?
И много ли годжи бери ядат на Деня на годжи бери?
Кажи ми, че не съм стигнал края!
Направих специален десерт,
за да продължа темата с годжи бери.
Защото е изключителен антиоксидант.
Книгата не може да свърши по средата на изречението!
Каква е тази лудост! Ааааа!
Харесва ми. Ще го празнуваме всяка година.
Всяка година. - Задължително.
Знам.
Наистина ми харесват.
Скъпа, искаш ли да те извиним?
Моля?
Хейзъл Грейс...
Добре дошъл в сладкото мъчение на "Всевластна скръб".
Но сега ще наруша всички правила!
Добре ли си?
Сега ще наруша всички правила.
Аз ли? Да, отлично.
Но тук е Айзък и...
Айзък, Хейзъл от груповата терапия как ще ти се отрази?
Защото си изгубих времето... - Айзък, обърни ми внимание.
Изгубих си времето.
За колко време можеш да дойдеш?
Чудесно, вратата е отключена. Затварям, до скоро.
Ехо?
Хейзъл.
Айзък, Хейзъл Грейс дойде.
Здравей. - Здравей.
Само да ти напомня. Айзък преживява психотичен епизод.
Между другото, изглеждаш чудесно. Харесва ми как ти седи този цвят.
Благодаря.
Айзък.
Айзък, Хейзъл е тук.
Здравей, Айзък. - Здравей, Хейзъл.
Как си? - Добре.
Изглежда Айзък и Моника вече не са успешен тандем.
Айзък, много съжалявам. Искаш ли да поговорим?
Не, искам само да плача и да играя видео игри.
Не е зле да му поговориш, да му влееш малко женска мъдрост.
Мисля, че реакцията му е адекватна.
"Болката трябва да бъде изпитана докрай."
Ти цитираш книгата ми.
Каза, че иска да се разделим преди операцията,
защото не можела да го понесе.
Аз ще ослепея, а тя не може да го понесе.
Аз продължих да й казвам "завинаги".
А тя продължаваше да си говори, все едно не ме чува.
Сякаш вече ме няма.
Знаеш ли, понякога, хората не разбират обещанията, които дават.
Знам, но...
Толкова съм загубен, още нося медальона й.
Свали го. - Свали го, пич.
Да.
Само така, приятел.
Искам да ритна нещо.
Не ритай това, недей!
Ритай тук. - Извинявай.
От няколко дни искам да ти се обадя,
но чаках да си оформя мнение за "Всевластна скръб".
Секунда. Айзък.
Възглавниците не се чупят. Трябва да счупиш нещо.
Пробвай това.
Купата? - Да.
Сигурен ли си? - Бездруго търся начин
да кажа на татко, че мразя баскетбола. Давай смело!
Завинаги!
"Всевластна скръб". - Да, радвам се, че ти харесва.
Да, но краят...
Знам, много е внезапен.
"Внезапен"? Шегуваш ли се? Зловещ е!
Разбирам, че тя умира.
Но има негласно споразумение между автора...
Гас? - Да?
Може ли? - Разбира се.
Между автора и читателя...
А книгата ти свършва по средата на изречението.
Това не нарушава ли споразумението?
Разбирам какво имаш предвид.
Но честно казано, мисля, че това е самата истина.
Защото човек умира по средата на живота.
Умираш по средата на изречението.
Не знам.
И аз искам да разбера какво се случва с всички след смъртта на Ана.
С майката на Ана. - И Мъжът с лалетата.
И хамстера Сизиф. - Да!
Опита ли да се свържеш с този Питър Ван Хаутен?
Написах му куп писма, но не отговаря.
Изглежда се е преместил в Амстердам и е станал отшелник.
Жалко. - Да.
Айзък... По-добре ли си, приятел?
Така е с болката. Трябва да бъде изпитана докрай.
Ще ти помогна да почистиш.
Хейзъл Грейс. - Огъстъс Уотърс.
Не мога да спра да мисля за проклетата книга.
Пак заповядай.
Но все пак ни трябва финал, нали?
Точно това исках от Ван Хаутен в писмата.
Но той не ти отговори.
Не.
"Скъпи г-н Уотърс, много ви благодаря за имейла.
Признателен съм на всекиго, който би отделил време,
за да прочете книгата ми."
Огъстъс?
Да?
Какво правиш?
Може би съм пратил мейл на асистентката на Ван Хаутен.
Огъстъс!
А тя го е препратила на Ван Хаутен.
Да продължа ли?
О, боже. Да, да, продължавай!
"Изключително съм ви задължен, господине."
Хейзъл Грейс, той ме нарича "господине".
Огъстъс, продължавай да четеш!
"И за добрите думи за "Всевластна скръб" и задето отделихте време
да ми кажете, че книгата ми, ще ви цитирам буквално:
"означава много и вас и за приятелката ви Хейзъл Грейс."
Не си посмял! Не си посмял! Не си посмял!
Напротив. "За да отговоря на въпроса ви, не съм писал повече, нито възнамерявам.
Не мисля, че да продължа да споделям мислите си
е от полза за читателите или за мен. Но все пак ви благодаря
за ласкавия имейл. Искрено ваш, Питър Ван Хаутен."
Да, представи си.
Господи!
Опитвам се да ти кажа, че съм върхът.
Мислиш ли, че аз...
Провери си пощата.
О, боже!
Господи, Огъстъс!
Ще откача!
Уважаеми г-н Ван Хаутен, казвам се Хейзъл Грейс Ланкастър.
Моят приятел Огъстъс Уотърс, който прочете книгата ви по моя препоръка,
получи имейл от вас на този адрес.
Надявам се, нямате против, че го сподели с мен.
Дали бихте отговорили на няколко въпроса
за това, което се случва след края на книгата?
Ето ги и тях.
Майката на Ана омъжва ли се за Мъжа с лалетата?
Мъжът с лалетата има ли задна цел, или просто никой не го разбира?
И накрая, надявах се да споделите каква е съдбата на хамстера Сизиф.
Тези въпроси ме преследват от години,
а не знам колко време ми остава, за да получа отговорите им.
Знам, че не са важни литературни въпроси
и че книгата ви засяга далеч по-важни, но много бих искала да знам.
Разбира се, ако някога решите да напишете нещо друго,
много бих искала да го прочета.
Честно казано, бих прочела дори списъка ви за пазаруване.
Ваша, изпълнена с възхищение, Хейзъл Грейс Ланкастър."
Не е зле.
Мислиш ли?
Да, малко е претенциозно,
но самият Ван Хаутен използва думи като "тенденциозен" и "вакханалия"...
Мисля, че ще му хареса.
Наистина ли е един през нощта?
Толкова ли е? Изглежда.
Ще трябва да заспивам.
Добре.
Може би "добре" ще бъде нашето "завинаги".
Добре.
Господи.
"Скъпа г-це Ланкастър, не мога да отговоря на въпросите ви писмено,
защото все едно ви давам продължение,
което можете да публикувате или да споделите в интернет.
Не че ви нямам доверие, но как да ви имам,
след като не ви познавам?
Ако някога се озовете в Амстердам, чувствайте се поканена."
Какво?
"Искрено ваш, Питър Ван Хаутен."
О, господи!
Жива да не бях!
Хейзъл?
Мамо! - Хейзъл, какво има?
Мамо, погледни.
Ела тук, ела!
Погледни.
Какво? - Да.
Питър Ван Хаутен!
Виж какво ми пише!
"Ако някога се озовете в Амстердам..."
Трябва да отида!
Не мога да повярвам!
Той ни кани в Амстердам. В Амстердам!
Може ли да отидем?
Мислиш ли, че е възможно?
Амстердам!
Искам да ти дам всичко, което пожелаеш.
Но нямаме средства.
С тази медицинска апаратура...
Как да отделим толкова?
Да, знам, съжалявам.
Не, аз съжалявам.
Няма нищо.
Нищо.
Защо не помолиш "Джиновете"? Използвай си желанието.
Вече го използвах. Преди Чудото.
За какво го използва?
Не за "Дисни".
Хейзъл Грейс, нали не си отишла в "Дисниленд"?
Не си използвала последното си желание... - Бях на 13 години.
Да отидеш в "Дисниленд".
И Космическият парк. - О, господи.
Всъщност беше много забавно.
Не съм чувал нищо по-тъжно. - Срещнах Гуфи!
Сега вече се засрамих. - Ти пък защо?
Не мога да повярвам, че се влюбих в момиче с такива банални мечти.
Позор.
Идваш ли?
Най-важно при ядрено-магнитния резонанс
е да лежиш съвършено неподвижно.
Но в онзи ден ми беше почти невъзможно.
Здравей, Гас, как си?
Здравейте, г-жо Ланкастър.
Здравей. Това горнище на Рик Смитс ли е?
Всъщност, да. - Обожавах го.
Огъстъс Уотърс.
Приятно ми е, аз съм Майкъл.
Радвам се да те видя. - Здравейте, г-жо Ланкастър.
Много ми е приятно.
Здравей, Хейзъл Грейс.
Здравей.
Искаш ли да дойдеш на пикник с мен?
С удоволствие ще дойда на пикник с теб.
Тръгваме ли?
Не, само да...
Мириша на болница, нека само се преоблека.
Значи...
Ти самият си оцелял.
Да.
Не отрязах този приятел просто ей така.
От друга страна това е идеална стратегия за загуба на тегло.
Краката са много тежки.
Как е здравето ти сега?
Отлично. Ремисия от 14 месеца.
Сериозно? - Да.
Това е фантастично. - Да.
Късметлия съм.
Слушай, Гас.
Трябва да знаеш, че Хейзъл все още е доста болна.
И ще бъде до края на живота си.
Тя иска да поддържа твоето темпо.
Такава си е. Но дробовете й...
Готов ли си, Гас?
Да.
Добре, до скоро.
Прекрасно.
Какъв прекрасен ден.
Да.
Тук ли водиш романтичните си завоевания?
Всички до една.
Сигурно затова още съм девствен.
Не може да си девствен.
Наистина ли?
Ще ти покажа нещо.
Виждаш ли тази окръжност?
Това е кръгът на девствениците.
А това...
Това е 18-годишният хлапак с един крак.
Така е.
"Странните кости" от Йоп Ван Лисхаут.
Звучи холандско.
Защото е.
Като Рик Смитс.
И лалетата.
Сандвич?
Нека отгатна.
Холандско сирене и домат.
Извинявай, доматите са мексикански.
Как посмя?
Страхотно, нали?
Използват скелета за игрална площадка.
Само си помисли.
Наистина обичаш символите.
Като стана дума, вероятно се чудиш
защо седиш тук и ядеш сандвич с гадно сирене
с момче с потник на Рик Смитс.
Мина ми тази мисъл.
Хейзъл Грейс, като мнозина преди теб,
и да знаеш, че го казвам с искрена обич,
ти си използвала желанието си идиотски.
Вече го обсъдихме, бях на 13 години. - Замълчи, прекъсваш великия ми монолог.
Била си млада, впечатлителна. Смъртта с косата се изправи пред теб
и те подведе да пожелаеш нещо, което всъщност не искаш.
Но как малката Хейзъл Грейс, без да е прочела "Всевластна скръб",
можеше да знае, че единственото й истинско желание е да види Ван Хаутен,
заточен в далечния Амстердам.
Но вече си използвах желанието, така че...
Добрата новина е, че аз не съм.
Искаш да кажеш, че...
Няма да ти дам желанието си, Хейзъл.
Ако това си помисли.
Обаче...
Аз също бих искал да се срещна с този г-н Питър Ван Хаутен,
а няма никаква логика
да отида без момичето, което ми представи неговата книга,
нали така?
Говорих с фондацията и те са съгласни.
След месец заминаваме.
Не.
О, господи...
О, господи!
Огъстъс!
Благодаря ти!
Очевидно те... Не знам дали го правят често,
но са склонни да вземат и мен...
Това е невероятно.
Хейзъл, толкова е красиво.
Знам.
И малко откачено.
Страшно откачено е. Лудост е.
Ами... - Това е Амстердам!
Той едва се запозна с теб...
Знам! - ...и ти дава желанието си.
Е, поделяме си го. Ние... Тоест, той... Той... Да. Поделяме го.
Това е мило.
Освен...
Какво?
Той гадже ли ти е? Това ли...
Престани! Недей... Той не е...
Мамо, концентрирай се, говорим за Амстердам.
Толкова го харесвам. Аз... - Престани.
Внимавай. Моля те! Може ли да отида?
Да, като твоя майка много харесвам идеята.
И аз... Мисля, че трябва да говорим с д-р Мария.
Добре.
Не знам.
Но вие казахте, че томографията е насърчаваща.
Е, така е, но не знаем за колко време.
Добре, няма да търся политическо убежище. Само няколко дена. Ваканция е!
Вярно е. - Ами ако се разболееш?
В чужда страна?
В Амстердам има лекари. И рак.
Не всички видове рак си приличат, а твоят е особено необичаен, Хейзъл.
Единственият начин да ти позволя такова пътуване
ще е ако някой запознат с твоя случай...
Ами ако мама дойде?
Момент, какво?
Ами ако ти дойдеш?
Аз... Сигурна съм, че "Джиновете" ще го уредят. Те са фрашкани.
Може и да стане.
А после се случи това.
Здравей.
Добре си.
Какво стана?
Обичайното.
Течността в дробовете не допуска кислорода.
Сложиха ти дренаж.
Изтеглиха литър и половина снощи.
Добрата новина е,
че няма туморен растеж.
В тялото ти няма нови тумори.
Успокоихме се.
Това е само криза, Хейзъл.
Ще я преживеем.
Г-н Ланкастър.
Как е тя?
По-добре.
Благодаря ти. Много по-добре.
Не ме пускат да я видя. Само семейството.
Да, съжалявам.
Разбирам.
Ще й предадете ли, че съм дошъл?
Разбира се.
Добре.
Защо не се прибереш у дома?
Почини си.
Добре.
Обикновено туморите стават резистентни на лечението,
което не се е случило тук,
все още.
От друга страна,
може би лекарството влошава едемата.
Истината е,
че малко пациенти взимат фаланксифор толкова време колкото Хейзъл.
Не знаем дългосрочните странични ефекти.
Опитваме се да предотвратим ендотелния растеж,
който при ускоряване може да доведе до заболявания, абсцеси,
васкуларна инхибиция
и растеж на туморите, които усилено се борим да отстраним.
Процентът на оцелели пациенти с ускорен ендотелен растеж
намалява прогресивно с напредъка на заболяването им.
Предай се, миличка.
Не се страхувай.
Господи...
Вече няма да съм майка.
Имам въпрос.
Да, Хейзъл?
Може ли все пак да отида до Амстердам?
На този етап няма да е разумно.
Защо?
Няма ли начин да сбъднем мечтата й?
Рисковете ще се увеличат.
Ще се увеличат и ако отида до мола.
Да, но самолета...
На самолета има кислород.
В четвърти стадий си.
Може повече да нямам тази възможност.
Никога.
Ако лекарството действа, не виждам защо...
Може би има начин... - Не.
Не виждам друг начин да го кажа, Хейзъл.
Прекалено си болна.
Съжалявам.
Добре?
Ало?
Да, момент.
Гас е... отново.
Съжалявам, тя спи.
Да, добре.
До скоро.
Знам какво си мислиш.
Не е честно към него.
Не е.
Няма нужда да го подлагам на това.
Когото и да било.
Не си струва усилията.
Имаш право.
С майка ти го обсъждахме.
Може би е време да те изхвърлим на улицата.
Или да те дадем в сиропиталище, там да те оправят.
Не се шегувам.
Не сме сантиментални хора.
Ехо?
Мълчанието ти е оглушително.
Хейзъл Грейс!
Здравей, Огъстъс.
Добре ли си?
Не.
Какво не е наред?
Кажи ми.
Не знам.
Всичко.
Искам да отида в Амстердам, Гас.
Искам Ван Хаутен да ни каже какво се случва след финала.
Освен това не искам този живот.
Може би е заради небето. Небето ме натъжава.
И тази жалка стара люлка,
която татко ми направи, като бях малка.
Всичко наоколо.
Настоявам да видя люлката на горестта.
Разбирам какво имаш предвид.
Тази люлка наистина е печална.
Хейзъл Грейс, дано осъзнаваш,
че опитите ти да се дистанцираш по никакъв начин не намаляват обичта ми.
Всичките ти усилия да се отървеш от мен ще се провалят.
Виж.
Харесвам те.
Харесва ми да съм с теб и всичко останало.
Но това не може да продължава.
Защо?
Защото не искам да те нараня.
Нямам нищо против.
Не, ти не разбираш. - Всичко разбирам.
Не разбираш. - Знам какво ще ми кажеш.
Нямам нищо против.
За мен ще е привилегия да разбиеш сърцето ми.
Гас, аз съм граната.
Един ден ще се взривя
и ще унищожа всички около себе си.
Смятам, че е моя отговорност
да сведа щетите до минимум.
Граната.
Затова си нямам хамстер.
Трябва да направим нещо с люлките.
Добре.
"Люлки се нуждаят от дом."
"Отчаяно самотни люлки
имат нужда от обичен дом."
"Самотни, леко педофилни люлки
търсят детски задници."
Не. Не. - Не? Не?
Харесва ми.
Ето затова.
В случай че се чудиш, ето затова те харесвам, Хейзъл.
Толкова си заета да бъдеш себе си, че не съзнаваш колко неповторима си.
Не можеш да казваш такива неща.
Какво? Така говоря с всичките си приятели.
Знам. Знам. Приятели.
Приятели. - Приятели.
Приятели!
Не можеш да правиш това!
Благодаря ти, че разбра.
Оставаме си приятели.
Добре...
За бога! Спри да флиртуваш с мен!
"Скъпа Хейзъл, от фондация "Джинове" ни уведомиха,
че ще ни посетите заедно с Огъстъс Уотърс и майка ви на четвърти."
Лидевай Влигенхарт Асистентка на г-н Питър Ван Хаутен
Мамо?
Да?
Мамо!
Какво има? - Извинявай.
Нищо, взимах си душ.
Уведоми ли "Джиновете", че пътуването се отменя?
Асистентката на Ван Хаутен ми е писала
и явно все още ни очакват.
Какво?
Трябваше да ти го кажем с баща ти.
Мамо?
Отиваме в Амстердам.
Ти сериозно ли? В Амстердам?
Отиваме в Амстердам.
Всичко сме уредили. Заминаваме.
Доктор Мария, всички знаят.
Но само за три дни, не за шест. - Господи!
Ангажирали сме онколог там.
Всичко е уредено.
Обичам те.
Толкова много те обичам.
Обичам те.
Седни. - Отиваме в Амстердам.
Отиваме в Амстердам.
- Ела да си говорим.
Но първо се обади по телефона.
Обади му се.
Дробчета, дръжте фронта още седмица.
Ясно? Още една седмица.
Гас, дано паспортът ти е готов.
Всичко върви по "Гас" и масло!
Чакай, храната. - Какво забрави?
У теб ли ми е паспортът? - Да, у мен е.
Както казах на "Джиновете":
"Или ще пътувам в лукс, или изобщо няма да пътувам."
Мамо, отиваме в Амстердам!
Отиваме в Амстердам сега!
Здравейте, семейство Ланкастър.
Гас, радваме се да те видим.
Позволете на мен, господине.
Гас, толкова си изобретателен!
Добре ли е, Хейзъл Грейс?
Добре е!
Какво има в носа ти?
Много съжалявам за това. - Не, няма нищо.
Нарича се "канюла". Помага ми да дишам.
Виждаш ли това приятелче тук?
Той праща кислород през тръбичката.
Ще помогне ли и на мен да дишам?
Може би. Искаш ли да опиташ?
Добре.
Ела тук.
Готово.
Гъделичка!
Да, страшна работа.
Мисля, че дишам по-добре.
С удоволствие бих ти го дала, но се нуждая от помощта.
Благодаря, че ме остави да пробвам. - Моля.
Добре, Джаки, да вървим.
Благодаря. Чао. - Чао.
Полет 1721 е готов за качване на пътниците на изход 46...
Мисля, че това сме ние. - Ние сме.
Отиваме в Амстердам! - Господи!
Хайде, помогни ми.
Мокри ли са? - Мокри ръце.
Съжалявам за това. - Гадост! Махай се! Престани!
Не си ли летял със самолет?
Не.
Вълнуващо е.
Господине?
В този самолет не се пуши.
В никой самолет.
Не пуша.
Това е само метафора.
Слага в устата си нещо смъртоносно,
но не му дава властта да го убие.
Тази метафора е забранена по време на полета.
Стюарди, пригответе се за излитане.
Благодаря.
Добре ли си?
Да видиш какво е да се возя в кола с теб.
Господи, летим!
Летим!
Погледни земята!
Погледни!
Човешката история не е виждала нищо подобно!
Погледни колите, те са...
Двамата сте толкова сладки.
Ние сме само приятели.
Тя е "само приятелка", аз не съм.
Майко мила!
Махни се от нея, кучко!
Погледни, Хейзъл!
Луда работа!
Леле!
Вижте стъклописите! Изумително е.
Отивам да ни регистрирам.
Хайде да те обличаме.
Защото имате резервации за вечеря за двама довечера в "Орание".
Пише: "Приятно изкарване. Г-н Питър Ван Хаутен."
Проверих го, страхотно е.
В справочника пише, че е изискано и много романтично.
Ясно, изискано.
О, боже.
Добре, но...
Какво ще облечеш?
Това за мен ли е?
Боже, разкошна е!
Просто казвам.
Какво казваш?
Че нямаш нищо против
дъщеря ти да обикаля улиците сама с по-голямо момче
в този град, известен с пороците си и липсата на всякакви задръжки?
Да, точно това казвам.
Гас!
Толкова си хубав!
Благодаря, госпожо.
Хейзъл, Гас е тук.
И изглежда невероятно!
Разбрах, че ресторантът е изумителен.
Какво?
Просто си разкошна.
Благодаря.
Ето го.
"Орание", това е.
Да.
Масата ви, г-н и г-жа Уотърс.
Благодаря.
Благодаря, Гас.
Пак заповядай.
Шампанското е комплимент. Наздраве.
Благодаря.
Добър вечер.
Добре ли е?
Добре.
Възхитително е.
Знаете ли какво казал Дом Периньон, когато изобретил шампанското?
"Бързо елате", казал. "Вкусвам звездите."
Добре дошли в "Орание".
Желаете ли меню или ще се доверите на избора на готвача?
Изборът на готвача звучи чудесно.
И, господине,
нещо ми подсказва, че ще ни трябва още малко от този еликсир.
Бутилирали сме всички звезди за вас тази вечер, млади приятели.
Мисля, че това е за нас.
Ризото със сладък морков за дамата.
Благодаря.
И за господина.
Благодаря.
Добър апетит.
Иска ми се това ризото да оживее,
за да го завлека във Вегас и да се оженя за него.
Харесва ми костюма ти.
Благодаря, за първи път го обличам.
Нали не е костюмът ти за погребения?
Не.
Онзи не е толкова хубав.
Когато се разболях,
ми казаха, че има 85% шанс да се излекувам напълно.
Много добър шанс.
Но това означаваше година страдания, загубата на крака ми
и 15 процента риск от провал.
Точно преди операцията
попитах нашите дали мога да си купя истински хубав костюм.
Значи е костюмът за смъртта ти.
Точно така.
И аз имам такъв тоалет, получих го за 15-ия ми рожден ден.
Рокля е.
Но не бих я облякла на среща.
Значи все пак сме на среща?
Внимавай в картинката.
Ние сме г-н и г-жа Уотърс.
Защото тя не говори английски.
Ако питат, сме женени.
Помниш ли какво каза за Вегас? - Да.
Може ли да включите и мен?
Бог?
Може би.
А ангели?
Не.
Отвъден живот?
Не.
Може би, не знам.
Не го отхвърлям напълно,
но бих искала някакви доказателства.
А ти вярваш ли?
Абсолютно.
Сериозно?
Не си представям рая като място, където по цял ден яздиш еднорози
и живееш в дворец от облаци.
Но, да, определено вярвам в нещо.
В противен случай,
какъв е смисълът?
Може би няма смисъл.
Не мога да го приема.
Влюбен съм в теб.
Чу ме.
Огъстъс...
Влюбен съм в теб.
И знам, че любовта е вик в бездната,
че забвението е неизбежно.
Че всички ние сме обречени
и някой ден
всичките ни усилия ще бъдат прах и пепел.
Знам, че слънцето ще погълне единствената Земя, която имаме.
И съм влюбен в теб.
Съжалявам.
Още звезди?
Не, благодаря.
Ще ви помоля за сметката.
Не, господине.
Вечерята ви е платена от г-н Ван Хаутен.
Какво?
Не разбирам тази тениска.
Но Ван Хаутен ще я разбере.
Във "Всевластна скръб" поне 50 пъти се споменава Магрит.
"Това не е лула."
Но е лула.
Обаче не е.
Рисунка на лула е.
Разбираш ли?
Рисунката на нещо не е самото нещо.
Нито пък тениска с рисунка на нещо е самото нещо.
Ах, ти...
Кога порасна толкова?
Кой е готов да получи отговорите?
Аз.
Тук е.
Чак не мога да си поема дъх от вълнение.
Повече от обичайното ли?
Я се разкарай.
Лидевай?
Здравейте. - Привет, аз съм Огъстъс.
Лидевай. - Хейзъл.
Моля, заповядайте.
Благодаря.
Питър, те са тук!
Кои "те", по дяволите, Лидевай?
Те са Огъстъс и Хейзъл,
младите фенове, с които си пишеш.
Американците?
Ти ги покани.
Моля, заповядайте.
Знаеш защо напуснах Америка, Лидевай.
За да не виждам повече американци.
Ти си американец.
За жалост.
Отпрати ги.
Няма да го направя, Питър.
Моля те, дръж се възпитано.
Заповядайте, моля.
Извинете. Сега ще разчистя дивана.
Благодаря.
Кой от вас е Огъстъс Уотърс?
Аз.
А това е Хейзъл.
Г-н Ван Хаутен, много ви благодарим, че ни отговорихте.
Очевидно е груба грешка.
Вие сте първите, на които отговорих и ето докъде ме доведе това.
Скоч?
Не, благодаря.
Само за мен, Лидевай.
Още един скоч със сода, моля.
Няма ли първо да закусиш, Питър?
Тя мисли, че имам проблем с алкохола.
Освен това мисля, че Земята е кръгла.
Значи книгата ми ви допада.
Обичаме книгата ви. - Да.
Обожаваме я.
Огъстъс...
Използва желанието си, за да можем да говорим с вас.
Дреболия...
Да, бе.
Умишлено ли се облякохте като нея?
Може да се каже.
Впрочем, искаме да ви благодарим за вечерята снощи.
И за шампанското.
Беше изумително.
Вълшебно.
Вечеря ли сме ги черпили снощи?
За нас беше удоволствие.
Доста път сте изминали.
Какво мога да сторя за вас?
Имаме няколко въпроса...
За това, което се случва след финала на книгата ви.
Конкретно за тези, които надживяват Ана.
Майка й, Мъжът с лалетата...
Запознати ли сте с шведския хип-хоп?
Бегло.
Лидевай, пусни им "Бомфалерала".
Добре.
Не говорим шведски, господине.
Кой говори шведски, по дяволите?
Важното е не какви глупости говорят,
а какво е чувството в гласа им.
Подигравате ли се с нас?
Това някакво представление ли е?
Гас, седни.
И така, на края на книгата Ана...
Представете си, че се състезавате с костенурка.
Костенурката има 10 метра авансов старт.
Докато избягате 10 метра,
костенурката е напреднала с още един, и така продължава.
Вие сте по-бързи от костенурката, но не можете да я стигнете.
Можете само да намалите преднината.
Разбира се, можете да надминете костенурката,
ако не разсъждавате много над физичните закони.
Но въпросът "как" се оказва толкова сложен,
че никой не успява да го реши,
докато Кантор не доказва, че някои безкрайности са по-големи от други.
Предполагам, че това отговаря на въпроса ви.
Хейзъл, извинявай, нищо не разбирам.
А давахте вид на интелигентен в кореспонденцията ни.
Да не би ракът да е засегнал ума ви?
Питър.
Може ли за миг да се върнем на Ана?
Моля ви.
Разбирам, че историята приключва по средата на изречението,
защото тя умира или се чувства твърде зле да продължи...
Не ме интересува тази книга.
Но това не лишава от бъдеще семейството и приятелите й.
Нали?
Казах, че не ме интересува.
Но вие обещахте!
Нищо не става с тях! Те са измислени!
Не съществуват, щом романът свърши.
Не е възможно!
Осъзнавам го в литературен смисъл, но...
Не мога повече, Лидевай.
Не може да не си представяте... - Няма да угаждам на детински капризи.
Отказвам да те съжалявам, както си свикнала.
Не ви искам съжалението! - Напротив!
Като всички болни деца, на това разчиташ.
Обречена си да доизживееш дните си... - Питър!
Като детето, което са диагностицирали.
Детето, което вярва, че има живот след края на романа.
А като възрастни, ние те съжаляваме.
Затова плащаме за лечението ти, кислородните ти апарати.
Питър, прекали!
Ти си страничен ефект на еволюционния процес,
който не се интересува от индивида.
Ти си пропаднал експеримент на мутацията.
Слушай, чичка,
не можеш да ми кажеш нищо за болестта ми,
което вече не знам.
Дойдох тук само за едно.
Да ми кажеш какво се случва в края на проклетата ти книга!
Не мога да ти кажа.
Глупости! - Не мога.
Тогава измисли нещо!
Искам да си вървите.
Запитала ли си се някога
защо толкова много държиш на глупавите си въпроси?
Върви на майната си.
Всичко е наред.
Спокойно.
Аз ще ти напиша продължение.
Искаш ли? Ще ти го напиша.
И ще е по-добро от боклуците на този изпаднал пияница.
Ще има кръв, подвизи и саможертва.
Ще ти хареса.
Жалко, че ти изхабих желанието за този задник.
Не си го изхабила за него, а за нас.
Хейзъл и Огъстъс!
Ужасно съжалявам.
Обстоятелствата го направиха жесток.
Мислех, че срещата ви ще му помогне,
че ще види как творбата му е донесла полза на някого.
Но... много съжалявам.
Искате ли да разгледаме града? Бяхте ли в музея на Ане Франк?
Никъде не отивам с този човек.
Не.
Той не е поканен.
Боя се, че няма асансьор.
Няма нищо. - Стълбите са много.
Стръмни са. - Ще се справя.
Хейзъл, не е нужно... - Но аз мога.
Да вървим.
Семейство Франк е от Франкфурт, Германия.
Дневникът на Ане Франк става световно известен.
Трудно е в такива времена.
Цяло чудо е, че не съм забравила всичките си идеали.
Изглеждат толкова абсурдни и непрактични,
но аз ги следвам, защото все още вярвам,
въпреки всичко, че в сърцето си хората са добри.
За мен е невъзможно да живея по друг начин...
Ще се качим ли?
Да.
Хейзъл, ако искаш, ще те нося.
Ще се справя.
Зад този библиотечен шкаф се е крило семейството на Ане.
Дай на мен.
Благодаря.
Прекалено сме млади за такива проблеми,
но те ни се натрапват,
докато накрая сме принудени да намерим решение.
Добре ли си, Хейзъл?
Да.
Спокойно, почини си.
Извинете.
Готова ли си?
Да.
Копнея да карам колело, да танцувам, да си свиркам и да гледам света,
да се чувствам млада и свободна. 24 декември 1943 г.
И все пак, когато погледна небето,
някак усещам, че всичко ще се промени за добро.
На тази жестокост ще бъде сложен край.
Добре ли си?
Да.
Хейзъл, стига толкова.
Няма нужда да...
Ще се справя.
Всичко е такова, каквото трябва.
Бог иска да вижда хората щастливи.
Там, където има надежда...
Хейзъл.
Има живот.
Браво.
Да.
Добре ли си? - Да.
Това е, погледни.
Добре ли си?
Да.
Благодаря.
Единственият оцелял от семейството е Ото.
Бащата на Ане.
В такива моменти...
АНЕ ФРАНК
Не мога да мисля за нещастието,
а за красотата, която остава.
Опитай се да уловиш щастието в себе си.
Помисли за всичко красиво наоколо
и бъди щастлив.
Браво.
Влюбих се в него така, както заспивам.
Бавно и после съвсем изведнъж.
Свършва малко над мястото, където трябваше да е коляното...
И накрая има чуканче.
Какво?
Кракът ми.
Да те подготвя.
Гас...
Не се излагай.
Чакай.
Не мога, оплете се.
Толкова много те обичам, Огъстъс Уотърс.
И аз те обичам, Хейзъл Грейс.
Толкова, толкова много.
Огъстъс, не мога да дишам.
Спокойно.
Хейзъл...
Толкова си красива.
Престани.
Не, наистина си прекрасна.
Аз съм късметлия.
Аз съм късметлийката.
НАЙ-ЛЮБИМИ ОГЪСТЪС... ДЕВСТВЕНИЦИ
18-ГОДИШНИ МОМЧЕТА С ЕДИН КРАК
ТВОЯ, ХЕЙЗЪЛ ГРЕЙС
О, боже...
Не мога да повярвам, че го нарече "чичка".
Знам. - Сериозно ли?
Как ти хрумна? - Не знам, така ми дойде. Бях вбесена.
Той е чудовище. - Мамо, беше ужасно.
И какво стана после? - Отидохме в дома на Ане Франк.
Така ли? - Беше невероятно.
Страхотно. - А после?
Разхождахме се.
Прекрасно.
Имаме още няколко часа.
Да отидем ли в музея на Ван Гог? - Както желаете.
Няма да ви стигне времето за всичко.
Ще трябва да дойдете още веднъж.
Може ли да не се шегуваш точно сега?
Хейзъл, не се шегувам.
Просто съм оптимистка.
Г-жо Ланкастър?
Да?
Ще ни оставите ли за малко насаме?
Разбира се, Гас.
Ще отида в стаята
и ще ви чакам, когато решите какво ви се прави.
Искаш ли да се поразходим?
Какво има?
Точно преди да влезеш в болницата, се случи нещо.
Бедрото ме заболя.
Направиха ми ПЕТ-скенер.
И светнах като коледна елха.
Гърдите, черният ми дроб...
Навсякъде е.
Съжалявам.
Трябваше да ти кажа.
Толкова е несправедливо.
Очевидно светът не е фабрика за желания.
Слушай какво.
Не се тревожи за мен, Хейзъл Грейс.
Ще намеря начин да остана с теб и да те дразня още дълго време.
Боли ли те?
Не.
Добре съм.
Добре ли си?
Добре.
Може ли да забравим за това?
Да не се държиш с мен, сякаш умирам.
Не мисля, че умираш, Огъстъс.
Просто си пипнал малко рак.
Дали ще бъде нелепо...
Да се целунем?
Точно сега?
Вероятно.
МОЕТО КРАСИВО СЕМЕЙСТВО (И ГАС)
ХИМИОТЕРАПИЯ
Как са очите ти, Айзък?
Много добре.
Проблемът е, че не са ми в главата.
Иначе са си добре.
Изглежда, че в момента цялото ми тяло е от ракови клетки.
Едно на нула за мен, приятел.
Написа ли вече надгробното слово?
Пич... - Какво?
Какво?
Още не съм й казал, Айзък.
За какво говорите?
Извинявай.
Огъстъс?
Искам речи на погребението.
Надявах се ти и Айзък, но най-вече ти...
Да бъдете така любезни да драснете някоя добра дума.
С най-голямо удоволствие.
Благодаря ти.
Толкова сте сладки.
Чак ми се повръща.
Ужасни сте.
Някакви новини от Моника?
Ни вест, ни кост.
Не ти ли пусна поне един есемес?
Нито веднъж.
Мразя я.
Но има и други рибки в морето.
Не ме мислете.
В групата за терапия има ново момиче.
С такива огромни...
Откъде знаеш?
Може да съм сляп, но не чак толкова.
Хейзъл Грейс?
Имаш ли случайно петачка?
А сега накъде?
Ехо?
Мирише ми на яйца. Познах ли?
Там ли е?
Там е.
Притеснено ми е.
Така ли?
Моника там ли е?
Няма значение къде е Моника.
Не го правиш за Моника, а за себе си.
Добре, може ли едно яйце?
Хейзъл Грейс,
дай яйцата.
Ето.
Айзък.
Добре, започваме.
Давай смело. - Добре, хайде.
Нищо не чух.
Нищо, малко по-наляво.
Да се обърна наляво или да целя наляво?
Цели се наляво.
Добре. - По-наляво.
Да изчакаме, докато се стъмни.
За Айзък е винаги тъмно.
Не съм глух, а сляп.
Чувам, когато се майтапиш с недъга ми.
Извинявай. - И не ми е забавно.
Накъде да хвърлям? - Давай с всички сили.
Да.
Ура!
Какво?
Улучих!
Сега знам къде е посоката.
Беше толкова възбуждащо!
Давай, давай!
Хвърляй.
Дайте ми още!
Чакай, спри.
Айзък.
Здравейте, вие ли сте майката на Моника?
Да.
Здравейте, госпожо.
Дъщеря ви постъпи много нечестно.
И ние дойдохме да си отмъстим.
Може да не изглеждаме много страшни,
но общо тримата имаме пет крака, четири очи
и два и половина здрави дроба.
А освен това имаме две дузини яйца.
На ваше място бих се прибрал.
Пич, тя върза ли се? - Да.
Най-тъпата ми реч досега. Тя наистина ли се върза?
Дръж. Чакай малко.
Страхотно е!
ОГЪСТЪС
Огъстъс?
Хейзъл Грейс.
Здравей.
О, боже, здравей... Обичам те.
На бензиностанцията съм.
Къде си?
Имам проблем.
Трябва да...
Можеш ли да дойдеш и да ми помогнеш?
Гас!
Гас.
Какво има, любов моя?
Погледни.
Инфектирана е.
Поеми си дълбоко дъх.
Гас, трябва да повикам някого.
Не, моля те, не викай "Бърза помощ".
Не се обаждай на нашите...
Никога няма да ти го простя.
Гас, какво правиш тук?
Защо си дошъл?
Исках да си купя цигари.
Не знам къде ми отиде кутията.
Може да съм я изгубил или да са ми я взели, но...
Исках да направя нещо сам, разбираш ли?
Да го направя сам.
Трябва да повикам 911. - Не!
Налага се.
Не!
Ало, 911? Трябва ни линейка.
Мразя се!
Казвам се Хейзъл Грейс Ланкастър.
Моля ви, побързайте.
В сребрист джип на бензиностанцията сме.
Иска ми се да ви кажа, че Огъстъс запази чувството си за хумор до края.
Че нито за миг не изгуби кураж.
Но не беше така.
Толкова боли.
Толкова съм тъп.
Миличък, всичко е наред. Всичко е наред.
Хейзъл?
Ще ми разкажеш ли някоя история?
История ли?
Или поема?
Аз знам... Знам една поема.
Ще ми е кажеш ли?
"Червената ръчна количка" от Уилям Карлос Уилямс.
"Толкова много зависи от червената ръчна количка
с глазура от дъждовна вода
край белите пиленца."
Това ли е? Това ли е всичко?
Не, не, не, разбира се, че не. Разбира се, че не.
"Толкова много зависи от синьо небе.
Разкрито от клоните на дървета.
И толкова много зависи от... Прозрачния катетър за хранене,
излизащ от стомаха на момчето със сини устни.
Толкова много зависи
от този наблюдател на вселената."
Как е той?
Имаше тежка нощ, Хейзъл.
Кръвното му налягане е ниско.
Сърцето му...
А химиотерапията?
Спират я.
Може ли да го видя?
Ще му кажем, че си тук.
Да. - Добре.
Да.
Ще остана още малко, ако нямате нищо против.
Да, разбира се.
Полека.
Сядай, момчето ми.
Удобно ли ти е? - Хайде, скъпи.
Добре.
Здравей.
За какво си мислиш?
За забравата.
Знам, че е детинщина, но...
Винаги съм мислел, че ще стана герой.
Че ще имам велика история, която да разкажа.
Която ще напишат във вестниците и...
Уж щях да съм специален.
Ти си специален, Огъстъс.
Да, знам, но...
Разбираш какво имам предвид.
Разбирам, но не съм съгласна с теб.
Каква е тази мания да те запомнят?
Не се ядосвай.
Бясна съм.
Защото за мен си специален. Не ти ли стига?
Мислиш, че животът ти ще има смисъл,
само ако всички те помнят и обичат.
Но познай, Гас! Това тук е твоят живот.
Това е всичко, което имаш.
Имаш мен и твоето семейство, и този свят, нищо повече.
Съжалявам, ако не ти стига, но не го омаловажавай.
Защото аз те обичам.
И аз ще те помня.
Съжалявам. Имаш право.
Иска ми се да си доволен на това.
Животът е хубав, Хейзъл Грейс.
И още не е свършил.
Огъстъс.
Един от финалните проклети обрати на раковия жанр
е така нареченият "Последен хубав ден".
В него неумолимото влошаване внезапно се задържа,
а болката поне за миг става поносима.
Проблемът, разбира се, е, че не знаеш,
че последният ти хубав ден е последен.
Мислиш си, че е просто един добър ден.
Здравей, Огъстъс.
Добър вечер, Хейзъл Грейс.
Бърз въпрос към теб.
Написа ли ми надгробното слово, за което те помолих?
ОГЪСТЪС
Може би.
Дали би могла да се разходиш
буквално до сърцето на Исус за няколко минутки?
Може би. Всичко наред ли е?
Обичам те, Хейзъл Грейс.
Може ли ключовете?
Къде отиваш? Ще вечеряме.
Трябва да изляза.
Хейзъл, дори не си обядвала.
Не съм гладна.
Хейзъл, трябва да се храниш.
Ужасно не-гладна съм!
Знам, че Гас е болен, но трябва да се грижиш за себе си.
Гас няма нищо общо.
Трябва да пазиш здравето си.
Хапни нещо, миличка.
"Да пазя здравето си"?
Аз не съм здрава и ще умра.
Осъзнаваш ли го? Аз умирам, а ти оставаш
и няма да има за кого да се грижиш като орлица,
и вече няма да си майка, съжалявам.
Но нищо не мога да направя.
Може ли да тръгвам сега?
Защо ми говориш така?
Ти го каза.
Какво говориш?
В спешното отделение.
Хейзъл...
Това не е истина, сбърках.
Разбра ли?
Дори ако умреш...
"Когато."
Дори когато умреш,
винаги ще бъда твоя майка.
Това е най-голямото ми постижение.
От това се боя най-много, мамо.
Когато си отида,
няма да има за какво да живеете.
Ще седите и ще зяпате в стената,
или ще се самоубиете.
Хейзъл, мила, няма да го направим.
Да те изгубим...
Ще боли адски.
Но точно ти знаеш, че е възможно да се живее с болката.
Просто продължаваш напред.
Записах курс по социални грижи.
Какво?
Ако мога да използвам преживяното,
за да помогна на други хора и семейства...
Мамо, защо не си ми казала?
Не искахме да се чувстваш изоставена.
Изоставена?
Това просто е...
Най-добрата новина!
Върви.
Хайде.
Миличка...
Право напред. Малко наляво.
Стъпало ли има? - Вдигни ръка.
Отдясно има подиум. Идеално.
Прекрасно.
Здравей.
Закъсня.
Как си? Ослепителна си, Хейзъл Грейс.
Да, знам.
Какво правите, момчета?
Кажи й, Гас.
Искам да присъствам на погребението си.
Надявам се да присъствам като призрак.
Но в случай че не се получи...
Реших да направя генерална репетиция.
Готов ли си?
Огъстъс Уотърс беше наперен кучи син.
Но ние му простихме.
Не заради извънземната му красота,
нито защото получи само 19 години, а му се полагаха много повече.
18 години, мой човек.
Я се скрий, ако обичаш.
Давам ти още малко време и не ме прекъсвай.
Това е надгробното ти слово, предполага се, че си мъртъв.
Но когато учените от бъдещето
дойдат в дома ми с очи на робот
и ми предложат да ги пробвам,
ще им кажа да се разкарат,
защото, Гас, не искам да видя света, в който теб те няма.
Не искам.
Не искам да видя света без Огъстъс Уотърс.
След като им кажа всичко това, вероятно ще пробвам роботските очи,
защото са роботски очи, все пак.
Звучи страхотно.
Не знам...
Толкова е трудно.
Сбогом.
Да.
Хейзъл, ще ми помогнеш ли?
Малко надясно.
Обърни се и седни. Готово.
Твой ред е, Хейзъл Грейс.
Здравейте.
Казвам се Хейзъл Грейс Ланкастър,
а Огъстъс Уотърс беше любовта, която звездите ми предопределиха.
Нашата любовна история е епична
и вероятно няма да мога да довърша изречението,
без да избухна в порой от сълзи.
Като всички истински любовни истории,
нашата ще умре заедно с нас.
И така трябва.
Надявах се, че той ще произнесе моето надгробно слово.
Защото няма кой друг.
Да, няма.
Няма да говоря за любовта ни, защото не мога.
Вместо това ще говоря за математика.
Не съм математик, но знам следното.
Между нула и едно има безброй числа.
0.1, 0.12, 0.112 и така нататък.
Безкрайно множество.
Разбира се, има по-голямо безкрайно множество числа между 0 и 2.
Или между нула и милион.
Някои безкрайности просто са по-големи от други.
Един писател, когото харесвахме, ни научи на това.
Искам много повече числа,
отколкото ми е писано да получа.
И, Господи,
искам много повече дни за Огъстъс, отколкото той получи.
Но, Гас...
любов моя,
не мога да ти опиша колко съм благодарна
за нашата малка безкрайност.
Момент.
Ти ми дари цяла вечност
в нашите преброени дни.
И затова аз...
ще съм ти благодарна завинаги.
Обичам те толкова много.
И аз те обичам.
Огъстъс Уотърс издъхна след 8 дни в интензивното отделение.
Когато ракът, който беше част от тялото му,
спря сърцето му, което също беше част от тялото му.
Беше непоносимо.
Всичко.
И всяка секунда ставаше все по-зле.
Първото, което искат в "Бърза помощ",
е да оцениш болката си по скалата от едно до десет.
Питали са ме стотици пъти
и си спомням веднъж,
когато не можех да си поема дъх и гърдите ми сякаш горяха,
а сестрата поиска да оценя болката си.
Не можех да говоря и вдигнах 9 пръста.
После, когато ми поолекна,
сестрата дойде и ми каза, че съм боец.
"Знаеш ли защо?", ме попита.
"Защото нарече десетката - деветка."
Но не позна.
Не я нарекох деветка от смелост.
Нарекох я деветка, защото си пазих десетката.
За този момент.
Това бе голямата и ужасяваща десетка.
"Няма да се уплаша от зло, защото Ти си с мене.
Твоят жезъл и Твоята тояга, те ме утешават.
Приготвил си за мен трапеза в присъствието на неприятелите ми.
Помазал си с миро главата ми, чашата ми се прелива.
Наистина благост и милост ще ме следват през всичките дни на живота ми
и аз ще живея в дома Господен
завинаги."
Огъстъс Уотърс се бори години наред.
Битката му беше храбра, а силата...
Ама че глупости, нали, дете?
Беше вдъхновение за всички нас.
Да се помолим.
Благодарим ти, Боже, за живота на Огъстъс Уотърс...
Да се престорим, че се молим.
За силата и храбростта му.
Господи, молим Те да си с нас днес, да си наблизо,
да успокоиш приятелите и семейството му.
Благодарим ти, че си тук, Господи.
В името на Исуса Христа,
амин.
Амин.
А сега ще чуем прощалното слово на специалната приятелка на Гас,
Хейзъл Ланкастър.
Не че има особено значение, но точната дума е "гадже".
В дома на Гас има един прекрасен цитат, който гласи:
"Ако искаш дъгата, трябва да приемеш дъжда."
Дори в последните си дни...
Нито една вярна дума.
Той успяваше да се усмихне.
Нормално.
Това се очакваше от мен.
Погребенията не са за мъртвите.
Те са за живите.
Искаш ли компания?
Няма нужда.
Искам да остана сама за малко.
Обичам те.
Речта ти беше прекрасна.
До скоро, карай внимателно.
Добре.
Може ли?
Животът ражда живот.
С твоя приятел Уотърс водихме кореспонденция в последните му дни.
Нима вече четеш писмата от феновете си?
Не бих го нарекъл мой фен.
Той ме презираше.
Но усилено настояваше да дойда на погребението му
и да ти кажа какво става с Ана и майка й,
затова съм тук.
Ето го твоя отговор: "Omnis cellula е cellula."
"Животът ражда живот."
Не съм в настроение. - Не искаш ли обяснение?
Не, не желая.
Но благодаря все пак. Приятен живот.
Напомняш ми за нея.
Напомням на много хора за някого.
Дъщеря ми беше на осем години.
И се бори... самоотвержено и красиво толкова дълго.
Левкемия ли имаше? Като Ана?
Също като Ана.
Моите съболезнования.
И моите. Съжалявам, че провалих и пътуването ви.
Не си го провалил.
Беше прекрасно пътуване.
Срещала ли си задачата с вагонетката?
Има един хипотетичен експеримент в приложната етика,
наречен "задачата с вагонетката".
Филипа Фут е английски философ... - Господи.
Хейзъл, опитвам се да ти обясня нещо.
Да ти дам това, което искаш. - Нищо подобно!
Ти си пропаднал пияница.
Излез веднага от колата ми,
за да се прибера у дома, да остана сама и да се наплача!
Това е за теб, да го прочетеш.
Нищо не искам да чета. Би ли излязъл от колата ми?
Моля те, излез от колата ми! - Добре.
Може ли да вляза?
Ужасно съжалявам.
Да.
Но беше истинска привилегия, нали?
Да го обичаш.
Сега имаш представа какво изпитваме към теб.
Хейзъл?
Един приятел е дошъл да те види.
Дали е боляло много?
Казаха, че доста време се борил да си поеме дъх,
докато накрая изгубил съзнание.
Не било красива гледка.
Смъртта е отвратителна.
Гас наистина те обичаше.
Знам.
Все за това говореше.
Да.
Дразнеше ме. Толкова много говореше за теб.
Мен пък не ме дразнеше.
Знам. Има си хас...
Получи ли писмото от онзи твой приятел, писателя?
Не ми е приятел. А ти откъде знаеш за това?
Говорих с него на гробището
и той каза, че е дошъл специално, за да ти даде писмото.
Да, но не ме интересува.
Не искам да прочета нито дума, написана от този задник.
Не го е написал той. Гас го написа. - Какво?
Гас го написа и го прати на Ван Хаутен.
О, боже.
Г-н Ван Хаутен, аз съм добър човек и лош писател.
А вие сте лош човек, но добър писател.
Мисля, че с вас сме добър тандем.
Не ми се ще да ви искам услуги,
но ако разполагате с време, а както се убедих, имате в изобилие,
хвърлете едно око на този текст.
Това е надгробното ми слово за Хейзъл.
Тя ме помоли да го напиша и аз се опитвам.
Но малко помощ ще ми дойде добре.
Въпросът е, че всички ние искаме да ни помнят.
Но Хейзъл е различна.
Хейзъл знае истината.
Тя не искаше милион обожатели, а само един.
И го получи.
Може да не е била обичана широко, но бе обичана дълбоко.
А какво повече му трябва на човек?
Когато Хейзъл се влоши, вече знаех, че умирам,
но не исках да й кажа.
Прокраднах се в интензивното за 10 минути
и поседях при нея, преди да ме хванат.
Очите й бяха затворени, кожата - бледа.
Но ръцете й си бяха нейните ръце.
Все още топли и лакирани в нейния синьо-черен цвят...
Хванах ръката й.
Опитах се да си представя света без нас.
И не видях смисъл в него.
Тя е толкова прекрасна.
Не ми омръзва да я гледам.
И никога не се тревожа дали не е по-умна от мен,
защото знам, че е.
Забавна е, без да е злобна.
Обичам я. Боже, колко я обичам.
И съм голям късметлия, Ван Хаутен.
Нямаш право на избор дали ще бъдеш наранен на този свят,
но можеш да избереш кой ще те нарани.
Аз съм доволен от избора си.
Дано и тя да е доволна от своя.
Добре ли е, Хейзъл Грейс?
Добре.
Превод: Мария Пеева
Превод: Росен Йорданов Русев, DeIuxe