Не иска да умра сам.
Какво?
Хей.
Хей, добре ли си?
Хей!
Моля те. Дано не си мъртъв. Добре ли си?
Ехо. Хей.
Добре ли си? Ехо? Ехо? Ехо?
Дано не си мъртъв. Хайде.
1, 2, 3. Дишай.
По дяволите.
Забавно.
Много е забавно.
Знаеш ли...
винаги съм се надявал, че точно преди да умра
животът ми ще премине като на лента пред очите ми
и ще видя великолепни неща.
Живот изпълнен с партита, приятели,
как съм се научил да свиря на китара
и може би ще има момиче.
Но докато се бесех...
всъщност не видях нищо такова.
Но видях теб.
И разбрах... Може да звучи глупаво,
но за момент си помислих, че може би,
просто може би има причина ти...
Чакай! Чакай! Чакай!
Чакай! Чакай ме! Чакай ме!
Тръгвай!
МЪРТВЕЦЪТ, НАЙ–ДИБРИЯ МИ ПРИЯТЕЛ
Пол Дано
Даниел Радклиф
Соленки?
Здравей, цивилизация!
Казвам се Ханк Томпсън
и бях попаднал на самотен остров в Тихия океан.
Този човек ме спаси, когато бях на ръба на смъртта
позволявайки ми да се возя на него като на джет
задвижван от неговите...
Как го направи?
Може би... Може би
твоите газове идват от разлагането,
или може би душата ти напуска тялото.
Защо ти говоря?
Работи моля те.
Здравей, цивилизация.
Съжалявам.
Трябва да тръгвам.
Ехо!
Ехо. Помощ!
Виждаш ли го? Там трябва да има хора.
Те ще ни нахранят и погрижат за нас.
Всеки ще иска да чуе нашата история
и ще получа похвали, за това че съм носил.
Не е забавно.
Ехо?
Помощ.
Помощ!
Откъде идваш и накъде отиваш?
Откъде идваш Джо с палавото око.
Винаги когато мразиш една песен
тя се набива в ума ти.
Съжалявам.
И ти ли не можеш да спиш?
Мама ми пееше тази песен, когато не можех да заспя.
Добре си помислих, но не помня думите.
Лудост.
Аз съм напълно луд.
Може би, просто може би.
Ще се справя сам.
Спасен.
Мислех, че съм спасен,
но ти си просто мъртъв пич.
И аз ще умра.
Трябва да има и по-лесен начин./i>
да се измъкна оттук.
Откъде дойде
Джо палавото око?
Дай да те изям.
Хайде де!
Някой да помогне!
Ти си лежиш там като отвратителна, безполезна торба с лайна.
Съжалявам. Съжалявам, но трябва да тръгвам.
Благодаря ти за помощта. Един вид.
Защо?
Не. Не, не.
Недей, задник. Спри!
Вода! Вода! Какво правиш? Какво правиш?
Ти си най-побърканото нещо в този побъркан свят.
Чакай. Не.
Недей моля. Моля те. Съжалявам. Моля те не спирай.
Какво?
Ман... иии.
Мани? Така ли се казваш?
Ман... иии.
Здравей, Мани. Аз съм Ханк.
Хан... к.
Здрасти.
Здра... вей. - Здравей.
Здравей, Ханк. - Здра... вей, Ханк.
Много добре.
Аз...
Хайде. Разговаряй с мен, приятел.
Спри да мрънкаш, моля те.
Разговаряй с мен. Моля те. Говори, Мани.
Как очакваш някой да говори с теб ако звучиш като малоумен.
Звуча като баща си.
Съжалявам.
Нямах това предвид.
Говори както искаш. Може да мрънкаш и да си гледаш краката
по цял ден. Нали, приятел?
Добре, приятел.
Здрасти. Здравей.
Защо ме удари? Ей.
Защо ме удари?
Съжалявам. Аз...
Мислех, че си мъртъв.
Мъртъв ли съм? - Не мисля така. Ти говориш.
Но звуча като малоумен.
Не, не звучиш страхотно. Не казвай тази дума. Не го...
Аз съм безполезна
торба с лайна? - Не, човече.
Не. Нямах това предвид.
Държах се като задник. - Не съм торба с лайна?
Не. Ти си невероятен. Ти... Ти си чудо или
халюцинирам от гладуването.
Това е... Това е лудост.
Лудост
Не, не, не. - А съм шибана откачалка...
Спри, спри, спри. Спри да пееш. Не трябваше да го чуваш.
Това ми харесва ми. Пеенето.
Спомняш ли си нещо от миналото? Животът ти?
Как дойде тук? Къде сме?
Как ме спаси? Каквото и да е? - Какво е това?
Това е... Не. Аз... Не го мисли. Не е важно.
Важно е да намерим начин да се приберем вкъщи.
Добре. Опитвам се да си спомня.
Какво е вкъщи?
Това е от там.
По принцип е пълно с едни неща наричани соленки.
Понякога пръстите ти стават оранжеви докато ги ядеш.
Вероятно майка ти е казвала да си измиеш ръцете,
но предполагам си ги облизвал, когато тя не гледа.
Нещо? - Какво?
Какво? - Чакай. Какво трябваше да стане?
Не знам. Мислех, че може би ще стимулирам
сетивната ти памет или друго, косата по врата ти ще настръхне,
сърцето ти ще забие лудо и ще те връхлети
всичко, което си забравил. Ще ти увисне мандибулата.
Видеото ще тръгне. Ще чуеш встъпителната музика.
Спомняш си "Джурасик парк". - Какво?
Току-що изпя встъпителната песен. Лора Дърн. Брахиозаврите.
Не знам какво е "Джурасик парк".
Спомняш си песента.
Мани,
ако не знаеш какво е "Джурасик парк" значи нищо не знаеш.
Това е от вкъщи, където са всички останали хора.
Защо тогава са чак тук? - Това е боклук.
Всичко, което хората не искат го скриваме.
Защо хората вече не ги искат?
Ами това е счупено.
Това е празно. Това е безполезно.
Вмирисано. Старо. - Как се оказа толкова далеч от вкъщи.
Аз... Аз избягах, но това не е важно. Това...
Важно е ти да си спомниш живота си.
Добре. Какво е живот?
Това си ти.
Това е твоето тяло. Тук е мозъкът ти
и там ще си спомниш нещо.
Хората са станали такива след милиони години еволюция.
Да! Правим всичко това, защото ни помага да оцелеем.
Един вид. - Какво е това?
Изпражнение.
Това е, когато тялото ти събира всичко, което не иска
и го изцежда през задника ти. Всичко ака. Има книга за това.
Всички са я чели, когато са били деца. Хората акат всеки ден.
Понякога неволно, когато са изплашени, болни,
или точно преди да умрат, защото се насираш, когато умреш.
О, боже. - Нормално е.
Хора умират всеки ден.
Какво правят с умрелите хора?
И тях ли ги скриват? - Да.
Значи аз съм като боклука? - Не. Ти си различен.
Може би си паднал в радиоактивни отпадъци
или си генетично подобрен супер войник
замразен и върнат в миналото, за да спасиш мен и цялото човечество.
Супер Мани, спаси ме!
Има нещо в теб. Ти си като "човек универсален инструмент".
Ти си специален. - Аз съм специален.
Да. Затова трябва да ми помогнеш да се прибера вкъщи.
Обратно в цивилизацията, където живеят 7 млн души,
които се разхождат, мигат,
дишат, ядат и ти ще бъдеш един от тях.
Вероятно ще търсиш щастието си, както всички други.
Така изглеждаш, когато си щастлив. - Щастлив.
Ще търсиш някой да те ощастливи. Приятел, гадже или куче.
Бау-бау. Добро момче. - Добро момче.
Може да имаш късмет да попаднеш на някого,
с когото искаш да прекараш живота си. Това е любов.
Добре. Искаш да се прибереш вкъщи, за да бъдеш обичан.
Да. - Но си избягал,
защото никой не те обича?
Не е вярно. - Ти си счупен, празен,
мръсен, вмирисан, безполезен и стар.
Ти си като боклук, нали? - Млъкни. Какво...
Съжалявам, Ханк. Казвам каквото мисля.
Не може да казваш всичко, което мислиш.
Това е неприлично.
Съжалявам.
Помощ!
Някой чува ли ме.
Изгубих се!
Какво да правя сега, Ханк?
Мани... просто ги гледай.
Представяй си ги без дрехи.
Какво има под дрехите им?
Ами техните...
цици, вагини и дупета.
Цици, вагини и дупета.
Какво ще правиш с тях? - Мани...
Знаеш ли, че беше...
много трудно да се сдобия с такова списание, когато бях дете.
Трябваше да ровя в храстите около магистралата,
или да ровя в нещата на татко.
Преди интернет всяко момиче беше много по-специално.
Обзалагам се, че и ти
си съчинявал любовни истории с всяка една.
Какви любовни истории?
Ето. Името и може би е... Джеси.
Представяш си,
че се блъсваш в нея на улицата и падаш в краката й.
Теглите заем.
Готвите заедно вечеря.
Гледате Нетфликс.
Ханк, нещо не е наред с циците ми.
Какво имаш предвид? - Пощуряват.
Мамка му.
Еха. О, не. Спира.
Какво е Нетфликс?
По дяволите.
Това е... Когато излизаш с момиче
по принцип я водиш на театър или кино,
но когато ти е наистина приятно с някого
оставате вкъщи и гледате Нетфликс.
Както ти с Джеси ще оставате постоянно вкъщи да гледате филми.
Ще заспиваш на фотьойла, освен ако не сте направили
едно от страхотните ви партита. След няколко години ще се ожените.
Ще направите скромна сватба. Ще ви се родят близнаци.
Ще ти трябва втора работа, за да плащаш сметките,
но няма да ти пука, защото ще къмпингувате постоянно,
и ще и казваш, че е много по-красива с прошарена коса.
Мани, мисля, че любовната ми история те връща към живота!
Движи се! - Какво става?
Какво е това? Какво е? - Живо е. Движи се.
Господи, аз съм отвратителен. - Не, не, не си.
Тялото ми е отвратително. Ужасно е. - Не е.
Спокойно. Случва се на всеки. Нормално е.
Наистина ли? - Да.
Всичко е наред. Успокой се.
Нека да го махнем за малко.
Успокой се. Всичко е наред.
Мамка му.
Джеси.
Мани, мисля, че пенисът ти ни насочва към вкъщи.
Нищо не става, Ханк. Мислиш ли, че съм счупен?
Няма проблеми.
Понякога нещо, което правиш постоянно
губи ефекта си.
Закон за намаляващата удовлетвореност. Всеки го изпитва.
Затова има толкова много фетиши.
Фетиши? - Да.
Всеки си има специфични предпочитания.
Значи момичетата са мили щом позволят на пичовете да правят тези неща с тях.
Да. Много са мили.
Припомни си го, когато пъхаш онази тапа в задника ми.
Добре. - Това брои ли се за секс?
Мани, спри.
Искам да правя секс.
Иска ми се да има начин да си представя, че го правя.
Нарича се мастурбация.
Прилича на секс. - Но със себе си?
Да. - Щастливи ли са хората
от мастурбирането? - Естествено. Това му е целта.
Обзалагам се, че много си мастурбирал.
Не ми се вярва, че говорим за това. Мани...
Не би трябвало хората да си говорят за тези неща.
Аз не съм го правил чак толкова.
Когато татко ме хвана за първи път да гледам тези списания
много се разстрои. - Защо?
Предполагам, че на родителите не им харесва,
че децата им гледат такива неща.
Затова им казват, че ще отидат в ада или ще ослепеят.
Но баща ми...
Той не вярва в такива неща, затова ми каза:
"Ханк, когато ти го...
изразходваш енергия за оргазма
и дневното производство на сперма. Така че ако го правиш често
изразходването се натрупва и води до скъсяване на живота.
Затова мъжете имат средно по-къс живот,
защото те... разбираш ме."
Значи си бил уплашен от смъртта?
Да. Бях доста разстроен.
Тогава мама ме видя, че плача
и ми каза друго абсурдно нещо.
Каза ми, че тя е на 40г., а аз на 11г.
и ако мастурбирам достатъчно може да я настигна
и така може да умрем в един ден и никога да не се разделим.
Мисля, че се опитваше да бъде забавна.
Не е забавно.
Имаше странно чувство за хумор. Дори да беше права
нямаше да мога да лъскам толкова бързо, че да я настигна.
Почина скоро след това.
Значи сега, когато мастурбираш си мислиш за майка си.
Не, Мани. Това е шантаво.
Шантаво?
Шантаво е, когато правиш неща, които никой друг не прави
и ти се присмиват за това. Кажеш ли:
"Не мога да мастурбирам, защото ми напомня за мама"
хората ти се присмиват. - Но това е забавно.
Да разсмееш хората е чудесно. - Не е,
защото ти измислят прякори като "Ханки Чикиджанки"
трябва да сменяш училища и... не е забавно.
Ханк, когато мастурбирам ще си мисля за майка ти.
Мани, престани. - Но ако го направя, тогава нали ти
няма повече да си нелеп? - Не. Спри да говориш.
Опитвам се да помогна. - Не успяваш,
така че спри да говориш и да задаваш въпроси.
Трябва ли пак да си стана мъртъв? - Да, трябва. Изгори.
Мани.
Мани, съжалявам, че избухнах.
Съсредоточи се. В правилната посока ли вървим?
Мани.
Приятел, нуждая се от теб. Нуждая се от специалния ти компас.
Мамка... Нещо огромно се е изходило тук.
Трябва да сме внимателни.
Внимателно.
Ханк. Мислех, че искаш - Тихо.
да започна пак да говоря. - Да, но сега трябва да си тих.
Все още не мога да контролирам добре силата на гласа си.
Трябва да ме научиш... - Мани.
Каква е тази гримаса? Защо очите ти станаха големи?
Мани, така изглеждаш, когато си уплашен.
Защо се страхуваш от това изпражнение?
Страх ме е от изакалото го нещо. - Обаче защо?
Защото огромни и плашещи неща имат толкова голямо изпражнение.
И какво? Всичко ака.
Да, но ако ни намери ще ни изяде
ще ни изцеди през задника си и ние ще станем изпражнение.
Бягай, Мани!
Ханк!
Защо се движим толкова бързо?
Какво...
Ханк.
Какво гледам?
Това е... телефон.
Телефонът е красив.
Не, не. Това е само снимка на момиче в телефона.
Какво? Защо го премести? Какво правиш?
Спирам го, за да пестя батерия. - Не. Но той си е мой.
Мани...
телефонът е с паднала батерия и няма сигнал.
Изключим ли го, ще можем да потърсим помощ,
когато сме по-близо до вкъщи. - Имам доста въпроси
за всичко, което току-що каза.
Просто ми се довери.
По дяволите.
Може ли пак да я погледна?
Може ли пак да я видя?
Вече може ли да я видя?
Моля?
Може би...
Може да се наконтиш както преди,
за да си спомня.
Наконтя? Не, трябва да намерим храна, Мани.
Трябва да се измъкнем оттук или и аз ще умра.
Но ние опитахме всичко.
Ханк, ами ако я познавам?
Може би ми е приятелка,
гадже или съпруга.
Както каза - любовта ще ме върне към живота.
Аз съм твоят "човек универсален инструмент".
Звучи наистина...
Глупаво.
Побързай, преди да си умрял от глад.
Боже мой. - Съжалявам.
Изглеждаш прекрасно.
Мислиш, че изглеждам прекрасно? - Да, разбира се.
Не, аз... Наистина?
Проработи ли? Спомни ли си нещо?
Да.
Как се казвам?
Лора...
Дърн? - Мани!
О, не! Ханк, съжалявам. Нека опитам пак, моля.
Знаеш ли какво ще си помислят хората вкъщи
ако ме видят облечен така? - Нека опитам още веднъж. Моля те.
Сега, след като я видях не ми излиза от ума.
Не знам дали от това, което стана или съм си шантав,
но нещо ми подсказва, че тя е жената,
в която трябва да се бутна и прекараме живота си заедно.
Ако намерим начин да си я спомня,
тогава бам и всичко ще ме връхлети.
Косата по врата ми ще настръхне и ще мога да те спася.
Това изказване беше добро.
Да. Виждаш ли? Вече проработи.
Какво правиш? - Пея, за да размислиш.
Е?
Сега какво трябва да направя?
Може би трябва да говориш с нея. - За какво да говоря?
Просто, каквото ти дойде отвътре.
Здравей.
Не знам защо,
но много искам да допра устата си до твоята.
Нарича се целуване, но още е рано да го правиш.
Много бързаш.
Ами да пъхна пениса си в теб?
Още по-зле. - Много съжалявам.
Ами ако започна с края в самото начало...
Мани, не е само заради секса. А е...
Добре.
Добре. Добре дошъл в автобуса.
На него се возят хора като нас, който са лоши шофьори.
О, да. Има и други хора.
Да.
Здравейте. Здравейте, всички.
В автобуса се возиш с непознати хора.
Четат книги или слушат музика. И всички пеем заедно, нали?
Не, другите ще те гледат втренчено ако пееш,
затова си слушаш твоята музика. Ето така.
"Ако не беше
Джо палавото око
щях да съм омъжена
преди доста време.
Когато слушаш...
гледаш през прозореца.
И разглеждам света.
Значи е това.
Това е животът, който съм забравил.
Когато се върна вкъщи
ще се возя на автобус всеки ден.
Мани, това е само началото.
Всеки ден се возиш и броиш минутите с надеждата да я видиш отново.
Боже мой.
Тя се усмихва,
а ти чувстваш странни тръпки по тила си.
Нещо отвътре кара тялото ти да се облее в пот.
Чувстваш се като най-щастливия човек в света.
Тя сяда сама, както всеки друг ден
и гледа през прозореца замислена.
Познаваш този поглед. Самотна е като теб.
Но не трябва да бъде. Можеш да я заговориш.
Кажи и, че ще ти хареса да се возиш до нея днес и винаги,
защото животът е кратък и никой не трябва да се вози сам в автобуса.
Искам да прекратим. - Не работи ли?
Не, просто е много красива.
Сега не мога да говоря с нея. Кажа ли нещо тъпо по-добре да умра.
Тя е ето там. Нищо ли няма да направиш?
Ти какво би направил?
Аз бих...
Вероятно бих изчакал
и наблюдавал как слиза от автобуса.
След това се прибирам унас и изяждам цяла пица самичък.
Мани, трябваше да ти кажа истината. Не съм много добър в тези неща.
Добре. Никой не те обича.
Пробвай с тези.
Очите ми не виждат добре. - Но изглеждаш загадъчен,
а момичетата обичат загадъчните. Чувстваш се супер, нали?
Предполагам. - Изглеждаш супер.
Какво правиш? - Трябва само да я заговориш.
Вярвам в теб.
Сама ли пътуваш?
Да. - Значи си изрод.
Какво?
Не, не си.
Какво слушаш?
Песен, която написах за теб.
Ханк? - Какво?
Хвани ръката ми.
Сега я сложи върху твоята.
Добре. Сега искам да я погледна.
Казвам се Мани.
Аз се казвам С...
Сара. Сара.
Така ли се казва? - Сара Джонсън.
Сара Джонсън? - Да, Сара Джонсън.
Мани, лицето ти. - Така изглеждам,
когато съм щастлив. Ханк, трябва да се приберем вкъщи.
Трябва да се приберем, за да открия Сара, имаме близнаци,
работя на две места и остарея. - Мани, ръката ми.
Мани, помогни ми да се прибера вкъщи.
Пук, пуканки.
Застреляме енот.
Използваме тялото ми като картечница.
Отстреляхме няколко риби.
Приятелството ни се засилва. Нека изядем плячката си.
Запалихме огън.
Трябва да призная, че ми харесва компанията ти.
Влюбваме ли се?
Всичко, което ни трябва
е монтаж.
Какво беше това?
Истинско
приятелство.
Водка.
Да вдигнем купон. - Да. Ще поканим всичките ни познати.
Хайде всички на купона!
Мани, трябва да ти кажа нещо. Ти...
Подпийнал съм.
Сара...
Мисля, че ти си жената.
Не съм бил по-щастлив.
Мани, погледни ме.
Колкото повече ме опознаваш, ще ти ставам все по-неприятна.
Намаляващата удовлетвореност или каквото и да е.
Сара, мастурбирала ли си някога? - Какво?
Имам един приятел Ханк, който не мастурбира,
защото го кара да си спомня за майка си.
Мани, това... беше само между нас.
Не, Сара слушай...
Сара.
Майката на Ханк починала, когато бил много, много малък.
Мисленето за нея много го натъжава.
Въпреки, че мастурбирането го прави щастлив
той не иска да го прави.
Не знам какво точно е мастурбацията и как се прави,
но предполагам, че чувството прилича на вятър в косите.
Да караш много бърза кола,
или да хапваш от любимото си ястие,
или да танцуваш с приятелите си.
Да пееш любимата си песен,
да се возиш в автобус или да гледаш през прозорците.
И защо никога няма да го правиш?
Мисля, че майка му е искала да е щастлив.
Нали? - Да, така мисля.
В момента какво те прави щастлив?
Може би...
Наистина съм пиян. - Да. И аз съм.
Трябва да си лягаме. - Да.
Ханк, би ли извадил главата ми от прозореца?
Благодаря ти.
Сладки сънища.
Добро утро, Ханк.
Как спа?
Вече е късно. По-добре да тръгваме.
Ханк, благодарение на теб
скоро ще я видя...
на живо.
Имам едно чувство, което не знам как се нарича.
Въпреки, че съм отгоре ти в момента
и физически се докосваме има нещо между нас, което ни разделя.
Усещам, че имаш да ми казваш нещо,
но не знаеш как да го кажеш. Ако и двамата си премълчаваме
някак усещам, че ще продължи вечно.
Има ли такова чувство? - Не, няма.
Значи никой не се е чувствал така преди?
Може би ще си първия и последния в човешката история.
Сега се появи друго чувство и аз...
Мани, без повече чувства моля те.
Ханк, мисля, че усещам страх.
Не сега, Мани. - Наистина съм уплашен.
Страх ме е, че ако умра много ще ми липсваш.
Отвратителен си.
Безсърдечен,
как може да си толкова безсърдечен?
Видях тъгата ти
и я направих своя.
Лудост. - А би ли споделил,
внезапното чудо на фаталното привличане?
Абсолютна лудост. - Казах ти да бягаш като вятъра.
Ще зависим един от друг. - Ние сме напълно луди.
Искам да покоря ума ти.
Да видя мислите ти и разбера възгледите ти.
Никога няма да спрем. - Но ти още се страхуваш от срама.
Обещавам да ти помогна. Всичко това си има причина.
Просто трябва да си спомниш
че всички сме тук с някаква цел,
а Вселентата е избрала мига.
Всичко, навсякъде е от значение за всичко...
Развълнуван ли си от срещата с всички вкъщи?
Предполагам, че да.
Ще можеш да срещнеш баща си. Вероятно се е чудил къде си.
Всъщност не поддържаме връзка.
Опитахме да си звъним на рождените дни,
но накрая спряхме.
Защо? Какво стана?
Преди няколко години той забрави да се обади.
Той не знае как точно да се извини, но знаех, че се чувства зле,
затова го научих как да настрои автоматична електронна картичка
за рожден ден. Това е като писмо, което получаваш на телефона си.
Така автоматично ми изпраща картичка всяка година, и така не забравя.
Аз също забравях за неговия, затова и аз настроих такава.
Ще е чудесно, ако аз и татко го правим.
Ще му пращам автоматична картичка всеки ден.
Не е нещо специално.
Ако умра някъде тук, някакъв уебсайт ще му изпраща картичка
всяка година до края на живота му. Сигурно няма да разбере, че съм умрял.
Не е точно така. Той се притеснява за теб.
Да, той ми е баща. Но просто той не...
Иска ми се понякога да го показва.
Защо не иска да го показва?
И двамата не сме добри в говоренето.
Понякога на хората им е трудно да показват чувствата си.
Това е малоумно.
Мани, не казвай тази дума. - Щом се прибера вкъщи
ще показвам на Сара колко много ме е грижа за нея всеки ден.
Когато е жадна може да пие това, което повръщам
и да се вози с газовете ми, до където си поиска.
Не може да използваш газовете си пред другите хора.
Какво? Защо не? - Защото е неприлично.
Хората не обичат другите да пърдят.
Затова ли не пърдиш пред мен? - Не. Просто аз...
го правя, когато съм сам или се въздържам.
Така трябва да правиш и ти. - Толкова е тъжно.
Толкова е тъжно!
Тогава защо си отиваме вкъщи? Звучи сякаш не ти е разрешено
да правиш нищо там.
Да.
Може би трябва да си останем тук.
И никога да не се приберем?
Тук ще бъде домът ни.
Ще въведем наши правила и ще правим, каквото си поискаме.
Може да направим оркестър.
Може да си построим къща в дърветата. - Да, със система за домашно видео.
И музикално студио. - Да, можем да пеем,
колкото силно искаме. Да. - Да.
Да. Ти и аз. - Да.
Трябва да пишкам.
Седя си на този камък.
Много удобен камък.
Ханк отиде да пишка.
Толкова е хубаво тук.
Хубаво, тъмно и топло.
Ханк отиде...
Мани, ще ти покажа нещо невероятно, но първо трябва да ти кажа нещо.
Ханк, и аз имам да ти казвам нещо. - Не, трябва първо аз.
Нуждаех се от помощта ти, за да се прибера вкъщи,
но тогава обстоятелствата се промениха и се сприятелихме.
Беше ме страх да ти кажа истината,
но това е моят телефон, Мани. Не твоят.
И Сара е момичето, което виждах в автобуса всеки ден,
но никога не събрах смелост да я заговоря.
Не съм си и помислял, че такова момиче
ще иска да е с мен. Дори не съм го желал.
Евентуално... Какво?
Да, това исках да ти кажа, Ханк. Има гигантски енот,
който яде храната ни.
Какво казваше за Сара?
Сара.
Мани. Мани. Мани!
Лягай.
Какво правеше Сара с този? - Това истинският живот.
Може ли после да го обсъдим.
Тя никога не е била с мен? Защо не ми каза?
Исках, но бях много объркан.
Объркан?
Накара ме да мисля, че се обичаме с човек,
който дори не знае, че съществувам.
А аз съм само самотен, шантав загубеняк. Истина ли е?
Вече не ни е нужна!
Имаме се един-друг.
По дяволите.
Погледни.
Хей! Погледнете насам! Помогнете ни моля!
Какво е това? - Това са коли, Мани. Ако слезем...
Знам, че това са шибани коли. Говоря за живота.
Какво е животът?
Мани, какво си спомних току-що? То...
Плачеш ли?
Не знам. Това ли е плачене?
Не ми харесва. Мокро и гадно ми е
и защо, Господи треперя така.
Просто дишай. Нормално е.
Просто мисли за весели неща. - Аз...
Мани, каквото и да правиш моля те престани.
Просто си мисля. - Спри да мислиш тогава.
Не успявам.
Това е мисъл и това е мисъл,
и това е мисъл, мисъл, мисъл, мисъл.
Всичко това са мисли.
Понякога мислите се превръщат в други мисли.
Мисли за това, че щом най-добрия ми приятел
се крие от мен, когато пърди...
Какво ли друго крие от мен?
И защо тази мисъл ме кара да се чувствам самотен?
Мани, опитай да мислиш за нещо друго.
Не задълбавай в тези мисли. - Имах мисъл за мисълта.
Как криеш мислите си, и защо се налага да крием всичко?
Това е още една способност на тялото ти.
Може да се научиш да я контролираш. - Предполагам и мозъка ми е шантав.
Какво би направил ако имаш такива мисли?
Бях свикнал да лъжа.
Бях свикнал да съм ненужен, и тогава се появи ти.
И не исках вече да съм такъв.
Мани, моля те. Ще умра.
Ние ще умрем. Това е мисъл.
Всички умират.
Съжалявам ако това ме прави шантав или не ме разбереш,
но желая отново да съм мъртъв.
Не, Мани.
Разбирам те.
Предполагам, че сега ще умреш.
Усещам, че вината е в мен.
Не, Мани. Не е в теб.
Вероятно щях да го направя сам в крайна сметка.
Господ знае, че опитах, но винаги изникваше нещо.
Някоя достатъчно прекрасна мисъл, която да ми помогне да продължа.
Може би е изобретение на мозъка, за да оцелява.
Да. Може би мозъка ти е създал мен, за да те разсее от факта,
че накрая очите ти ще спрат да мигат,
устата ти ще спре да дъвче, пулса ти ще спре
и тогава ще се насереш.
Това е краят. - Не.
Не, не е.
След това всичките ми органи ще се насерат.
След това всичките ти клетки ще се насерат
и всичките ти лайна ще се смесят с лайната на другите,
докато не остане нищо от теб. И чак това е краят.
Не знам, човече. Звучи ми някак готино,
че лайната на всички се смесват,
защото някой ден част от твоите лайна
ще се срещнат с част от моите
и така има нещо, което да ни крепи. Разбираш ли?
Много си противен.
Мани.
Мани, ти си идиот.
Ти си тъп идиот.
На нищо не приличаш. - Да, ти също.
Благодаря ти. - Хей...
Ханк. Ханк.
Ето я и нея.
По дяволите. Не, Мани. Мани, спри да пееш!
Мани! Не! - Ханк, какво правиш?
Вкъщи сме. За това се борехме, нали? - Не!
Не! Стига...
Мани, това е лоша идея. - Не, страхотна е.
Мани, махни се от мен!
Може най-накрая да я заговориш. Да покажеш какво сме построили за нея
и изпееш песните... - Мани, млъкни!
Не познаваш света. Ако при срещата ви не видят това,
което видях аз? Ами ако те...
Това е глупаво.
От първата ни среща ме натискаш, ръчкаш,
караш ме да повръщам и да плача.
Мани! - Как така никога
не съм те виждал да правиш нещо... - Защото съм изплашен. Нали?
Защото съм уплашен, противен и безполезен човек.
Може би всеки е малко противен.
Може би всички сме противни, умиращи торби с лайна.
И ако има само един човек, на който не му пука от това,
тогава целият свят ще танцува, пее, пърди
и всеки ще се почувства по-малко самотен.
Мани, идея си нямаш, колко готино прозвуча това.
Здравейте.
За Хелоуин ли сте маскирани?
Не.
Просто сме малко мръсни и уморени.
Какво му е на лицето ти? - Нищо. Само се нуждаем от помощ.
Казвам се Мани, а това е най-добрият ми приятел Ханк.
Бях мъртъв, но тогава той ме върна към живота.
Бяхме изгубени в гората от много дълго време,
но оцеляхме, защото имам специални умения.
Мани.
- Това е отвратително.
Не, не. Не е отвратително.
Недей за Бога. Не се страхувай. Всичко е наред.
Ханк, аз съм плашещ. Объркал съм се. Аз съм урод.
Мани, не говори така. Тя просто не разбира.
Криси?
Какво има?
Криси? Криси, влез вътре.
Кой си ти и какво търсиш в задния ми двор?
Това е Мани. Той трябва да е мъртъв.
Криси, остави мама да говори.
Бил е изгубен в гората и се нуждае от помощ.
Какво?
Истина ли е?
Добре ли си?
Просто изчакай тук.
Видя ли? Не беше чак толкова зле.
Видя ли начина, по който ме гледа?
Не ме бива в това. - Недей.
Недей приятел. Ти си най-добрият.
Съжалявам, Ханк.
Мани. Мани, не бъди глупак.
Моля те, не казвай на Сара, колко много я обичах.
Мани.
Хей. Хей, Мани.
Мани. Мани.
Мани.
Ето. Хайде седни.
Обадих се за помощ.
Хайде.
Това е някаква шибана история.
Наистина ли мислиш, че е намерил тялото?
Охлузванията са станали след смъртта.
Обезцветяването на корема подсказва, че вероятно е скочил от мост.
Постоянно намираме тела на плажа.
Явно там го е намерил, но пак ще проверим.
Какво ще стане с него? - Ще прекара 2 седмици в моргата,
докато открият кой е той. Щом никой не прибере тялото,
а никой няма да дойде. Общината ще плати за погребение без опечалени,
защото очевидно на никой не му пука за кучия син.
Хей.
Да? - Не те ли познавам?
Мани, ето къде си. - Изглеждаш ми познат.
Готов ли си? В ефир сме след 5 минути.
Ела насам. Обърни се. Ела насам. Вълнуващо е, нали?
Ще се влюбят в историята ти. - Нещо в телефона?
Проверяват го. - Ето я и нея.
Това ли е телефона? - Стой тук. Не отивай никъде.
Всичко е наред. Вие ли сте бащата? - Да.
Номерът ви беше в телефона, а не намерихме документи,
така че трябва да идентифицирате трупа.
Готов ли сте?
Не, не. Съжалявам.
Исках да видя дали си добре. Всичко наред ли е?
Явно си съкрушен след всичко,
затова ако се нуждаеш от нещо просто ми кажи.
Извинете. Г-жо трябва да ви покажа нещо.
Ще дойдете ли с мен? - Успех на интервюто.
Намериха този телефон в мъртвеца, а в него тези снимки.
Мани? Мани, ето къде си бил.
Познавате ли... - Това е...
...след секунди. Насам. - Превъртайте.
Обърни се. Ето я камерата. Стой тук.
Познавате ли този младеж? - Не.
Гледай в нея. Приятелите ти ще те видят.
Пет, четири, три, две...
Благодаря, Джонатан. Тук сме с младеж познат като Мани,
Какво правиш, синко? - който се е озовал в задния двор
на къща в Ийстбъро. - Не съм Мани.
Как се казваш?
Казвам се Ханк Томпсън. - Тук сме с Ханк Томпсън...
А това е Мани.
Той ме спаси с невероятното си тяло и притежава способности,
които са единствената причина да съм тук днес.
И няма да им позволя да го отведат. - Добре.
Чакай. Какво става? Това твоят телефон ли е?
Защо имаш мои снимки? - Съжалявам.
Изглеждаше истински щастлива, а аз не бях.
Какво по дяволите?
Хей, приятелю. - Ханк излагаш ме?
Какво би казала майка ти? - Ще е щастлива,
че някой ме обича. - Ханк. Ханк! Това е мъртвец.
Малоумен ли си? - Татко, не изричай тази дума.
Не! Мани!
Мани, къде си?
Криси? Криси!
Криси!
Съжалявам, приятелю. - Господине!
Господине! Спрете! - Ханк!
Криси! - Криси, веднага се покажи!
Криси!
Господине, къде отивате?
Държа те.
Хайде. Остани с мен. Няма да им позволя да те отведат.
Няма да им позволя да те откарат в някаква морга
и да те погребът в безименен гроб.
Моля те. Трябва да се събудиш!
Ханк! - Криси!
Криси! - Ханк, къде си?
Господине, спрете!
Господине, трябва да излезете от реката.
Какво е това?
По дяволите. Те ще видят всичко.
Криси!
Фактически те подведох, нали?
Съжалявам.
Просто исках да ти дам всичко, което всеки трябва да има в живота.
Нещата, които мислех, че не заслужавам да имам, преди да те срещна.
Може да ни се смеят, да ни измислят прякори,
и да си мислят, че сме шантави, но няма значение какво си мислят.
Само те моля...
не умирай.
Хей.
Ти ли направи всичко онова?
Да.
Да. Ние го направихме...
заедно.
Пяхме и танцувахме...
Боже мой. - Беше прекрасно.
Иска ми се всички да бяхте там.
Иска ми се да го бяхте видели.
Само трябва да им покажем.
Какво по дяволите?
Почакай. Господи.
Аз бях.
Аз го направих.
Добре, да тръгваме. - Мани.
Хайде де.
Мани.
Хайде.
Добре, човече. Престани.
Не бях аз. - Какво?
Какво по дяволите?
КРАЙ
Превод и субтитри: milenkz