1996 г.
Ей, хлапе! - Какво?
Намерих нещо. Трябва да го видиш.
Джуманджи.
Игра на дъска. Кой играе такива?
ДЖУМАНДЖИ: ДОБРЕ ДОШЛИ В ДЖУНГЛАТА
Париране, париране. Избягване. Бам!
Ъперкът. Трошене на глава. Мъртъв си.
Удар, удар, ответен удар. Трошене на глава. Бум!
Готово ли е?
Готово е.
ГУБИШ
Странната къща, след 20 минути.
"… и чувството на национална изключителност помогна
за мълниеносното разпространение на Западната експанзия."
Спенсър, влизам!
Мамо, какво се разбрахме за чукането? - Закъснявам за работа.
При баща си ли ще ходиш след училище? - Вероятно.
И помни, че светът е ужасяващо място, внимавай. Обичам те повече от живота.
Чао, ще се видим в неделя. - Добре.
До после, мамо. - Хапни нещо.
Не мога. Трябва да се видя със Спенсър.
Спенсър Гилпин? - Да. Той ме обучава.
Помага ми да си повиша успеха. - Радвам се да го чуя.
Оценките ти ще са добри? - Да, затова ми помага.
Не искам да те изключат от отбора. - Няма да ме изключат.
Всичко ще бъде наред.
Сладка е, нали?
Да.
Бетаниуокър: Тъкмо ставам от леглото. Добро утро.
Здрасти. - Здравей, Фридж.
Дъждобран ли носиш? - Какво имаш предвид?
Имам предвид, че не вали.
Не знаеш какво може да се случи.
Боже. - Какво ти става, човече?
Може ли да побързаме? От тази къща ме побиват тръпки.
Ето.
Провери ли правописа? - Да. Също така написах…
начало, край и… нещо в средата.
Щях да си го напиша, ако имах време. - Да, нищо работа.
Слушай, мислех си…
Беше много забавно да ти напиша домашното,
но се чудех какво ще правиш през уикенда…
Този уикенд, ами…
Здрасти, Фридж! - Здравей.
Искаш ли да те закарам? - Отивам с нея.
Всъщност така е по-добре за мен. Програмата ми е запълнена.
До скоро, Фризер!
Извинявай.
Какво става, сладурче?
Както и да е.
Не че съм ти бил най-добрият приятел през цялото детство.
Какво каза?
Нищо, господине.
Този е супер странен.
Бедният човечец. Нещо ужасно се случи на тези хора.
Говорех за момчето.
Какво търсиш тук? - Само говорех с приятеля ми.
Внимавай къде се шляеш, чуваш ли? - Да, г-н Врийк, чувам.
Този свят поглъща деца като теб.
ГИМНАЗИЯ БРАНТФОРД
Минаха два часа, а още не е коментирал снимката.
Дори не я е харесал. Ти видя ли я?
Да, разкошна е. Не знам какъв му е проблемът.
Благодаря. И не качвам постоянно, а само колкото да ме забележат.
Зад теб има някой.
Здравейте. - Здрасти.
Бетани, по телефона ли говориш? - Да, но вече свърших теста.
А забеляза ли, че другите не са готови?
Е, и? - Съжалявам, нека върна малко назад.
Наясно си, че на света има и други хора, нали?
В момента преминавам през нещо и не съм никак щастлива.
Преживявам криза, а Лусинда ме подкрепя като жена.
Може би и вие трябва да го направите.
Затвори телефона. - Добре, привършвам.
Веднага. - Две минути и приключвам.
И оставаш след часовете.
Движете ръцете. Хайде!
Бетани, закъсня. - Съжалявам.
Чух, че е скъсала с футболиста.
Това може да е шансът ти, Фасфелд.
Ще тренираме хващане и хвърляне.
Намерете си партньор и вземете топка. Да се раздвижим!
Марта, не можеш да играеш сама. Намери си някого.
Хайде. - Не, добре съм си.
Добре.
Трябва да участваш както всички останали.
Иначе защо изобщо си тук? - Такова е изискването.
Марта… - Това няма да ме вкара в "Принстън".
Не разбирам манията да хвърляш топка в кош и да викаш: "Тъчдаун, 5 точки!"
Не е точно така, но…
Това е физическа дейност с други хора, което е добре за теб.
Ако опиташ, може дори да се забавляваш.
Това ли правим тук, забавляваме се?
В училище трябва да учим неща, които са важни.
Нямаме много време в този живот.
И лично аз не искам да го пропилявам като учител по физическо.
Прозвуча неправилно. - Да, със сигурност.
Оставаш след часовете.
Това беше екстремно. - Брутална е.
Спенсър Гилпин?
Седни, Спенсър.
Г-жо Мадърс?
"… и чувството на национална изключителност помогна
за мълниеносното разпространение на Западната експанзия."
Звучи ли ви познато, г-н Гилпин?
Не. - Това е последното изречение
в домашното на Антъни за "Западната експанзия".
И по случайност е последното изречение от вашата тема миналата година.
Интересно. - Така ли?
Така мисля. Какви са шансовете?
Много малки.
Използвали сте същата метафора "мълниеносно разпространение"
в "Бостънското чаено парти", "Битката при Гетисбърг"
и в "Движение за избирателно право на жените".
В тази стая е много горещо.
Антъни, знам колко е важно да вземеш изпита,
но така няма да го направиш. Няма да толерирам измама.
Не съм мамил. - Вината е моя.
Аз го накарах.
Накарал си го да поиска да му напишеш темата за изпита?
Да.
Виж, съжалявам. Така добре ли е?
Не, не е добре.
Изключиха ме от отбора. - Мен можеха да ме изгонят от училище.
Сякаш само ти живееш опасно. - Живея опасно?
Да! Това е най-опасното нещо, което съм правил в живота си.
И виж ме сега. Плащам цената.
Забавна групичка. Добре дошли след часовете.
Да, Спенсър? - Съжалявам.
Благодаря. - Директор Бентли, аз само…
Бетани, моля те. Знаете защо сте тук.
Ето за това трябва да помислите:
Кои сте вие в този момент…
и кои искате да бъдете?
Имате един живот. Вие решавате как ще го прекарате.
За щастие,
няма по-добър начин за самоанализ от оставането след часовете.
Ставайте, да вървим.
Това ще е новият компютърен център, но трябва да се почисти.
Списанията ще отидат за рециклиране, но трябва да се подготвят.
Всички скоби трябва да се махнат.
Каквото остане от днес, ще го довършите утре.
Утре е събота. - Не мисля, че ще стане.
Справедливо е. - Млъквай.
Предлагам да започвате.
Изберете си оръжия.
За какво им е топка за боулинг?
Няма сигнал. Може ли да стане по-лошо?
Ще помагаш ли, или си твърде красива?
Твърде съм красива.
Днес те наблюдавах, докато говореше с треньор Уеб.
Не по странен начин. Бях в салона, в един клас сме.
Мисля, че наистина каза умни неща защо физическото не струва и…
относно другите предмети.
Благодаря.
Да.
Какво е това? - Не знам.
Да не е нещо като старовремешно Нинтендо?
Не мисля. Не ми е познато.
"Игра за тези, които търсят…
начин да открият от света да се скрият."
ДОБРЕ ДОШЛИ В ДЖУМАНДЖИ
Джуманджи. - Скобите, хора, скобите!
Какво означава това? - Идея си нямам. Не съм го чувал.
ИЗБЕРИ ПЕРСОНАЖ
Кого да избера? - Не мисля, че има значение.
Джеферсън "Хидроплана" Макдона, пилот и пакостник.
Не работи. - Опитай с някой друг.
Франклин "Лоса" Финбар.
Изглежда брутален. - И е експерт по зоология. Жестоко.
Ти избери. - Добре.
Доктор Смолдър Брейвстоун.
Бетани, ще играеш ли? - Добре.
Аз ще бъда Шели Оберон.
Закръгленият гений.
Ти със скобите, твой ред е.
Не, благодаря. - Само за няколко минути.
Ще бъде забавно. - Тя не си пада по забавленията.
Добре.
Може би това е най-тъпото нещо, което съм правила.
Съмнявам се.
РУБИ РАУНДХАУС
Добре дошли в Джуманджи!
Какво става?
Мисля, че дава накъсо.
Изключи я!
Какво става с ръцете ти?
Какво ти има? - Не знам.
Спенсър!
Мили Боже!
Какво става, по дяволите? О, не!
Мамка му!
Хора?
Това не е моят глас.
Къде ми е косата?
Какво…
Господи!
Що за тъпак…
Кой си ти? - А ти кой си?
Коя е тя?
А вие кои сте?
Добре, какво, по дяволите…
Мили Боже!
Какво ми има на гласа? Къде съм?
Какво се е случило с мен?
Какво е това на гърба ми?
Господи.
Фридж?
Да, аз съм Фридж. Кой си ти?
Спенсър. - Какво?
Как пък не! Какво става?
Мисля, че сме в играта.
Моля? - За какво говориш?
Не знам точно как, но мисля, че играта ни е засмукала.
И сега сме аватарите, които избрахме.
Аз съм Спенсър, но изглеждам и звуча като д-р Смолдър Брейвстоун.
Казваш ми, че ти си Спенсър? - Да, аз съм Спенсър!
А ти си Финбар. Пише го на елека ти.
Марта? - Да.
Ти си Руби Раундхаус.
И Бетани, ти си проф. Шели Оберон. Само че Шели е галено от Шелдън.
Какви ги говориш? - Боже, прав е!
А ти си… Спенсър?
Да, казвам ви, аз съм Спенсър. Аз съм…
Да, той е Спенсър.
Това означава, че аз съм…
Бетани, недей!
Не!
Аз съм мъж с наднормено тегло на средна възраст.
Имам татуировка. Майка ми каза, че ще ме убие, ако си направя.
Какво е това? - И аз имам.
Понякога.
Чакайте малко. Къде ми е телефонът?
Защо нося този костюм в джунглата? Малки, къси шорти и кожено горнище.
Изглеждам като гном. Къде ми е телефонът?
Кой го е грижа? - Ние сме в телата на други хора!
Не изглежда като най-важната грижа в момента.
Не мислиш ли, че е подходящ момент да се обадиш или пишеш на някого?
Или да си смениш статуса?
Само казвам, че не си нося кларитина, а съм алергичен към почти всичко.
О, не! Алергичен ли си, Спенсър?
Аз съм по-нисък с 60 см!
Това не може да се случва. Може би сме изпаднали в кома.
Всички заедно сме в кома?
Това е единственото обяснение. Получили сме токов удар от играта…
Божичко! По-добре я спаси. - Няма да вляза там.
Ти отиди. - Никъде не отивам, имам раница.
Във водата не се влиза с раница, всеки го знае.
Бетани!
Добре ли си? - Беше много стресиращо.
Това не мога да го преживея. - Какво ти се случи?
Изяде ме носорог и после паднах 300 метра от небето.
Да, така изглежда. - Това беше хипопотам. Те са всеядни.
Бързи са като коне и силата на захапката им е 826 кг.
Откъде знам това? - Ти си експерт по зоология.
Все още съм дебел мъж, нали? - Опасявам се.
Защо всички мислят, че е нормално? Тя падна от небето…
Хора?
Бетани, ставай!
Доктор Брейвстоун, добре дошли в Джуманджи!
Не стойте там, качвайте се!
Давайте!
Д-р Брейвстоун. Прочут археолог и международен изследовател.
Известен на седем континента заради смелите си подвизи.
Има ли колан? - За мен е огромна чест да ви срещна.
Не се смущавам да кажа, че сте дори по-елегантен на живо.
Благодаря. - Кой си ти?
Найджъл Билингсли на вашите услуги. Руби Раундхаус, убийца на мъже.
Добре дошли в Джуманджи! С нетърпение очаквах пристигането ви.
Джуманджи е в огромна опасност.
Трябва да развалите проклятието. - Какво проклятие?
Извинете, да сте виждали телефона ми?
Проф. Шелдън Оберон. Добре дошли в Джуманджи!
Найджъл Билингсли на вашите услуги. С нетърпение очаквах пристигането ви.
Какво му има на този? - Мисля, че е ПНИ.
На разбираем език, моля. - Персонаж, който не е играч.
Говори само това, което е програмиран.
Разбрах. Всичко ми се изясни.
Франклин "Мишока" Финбар! Добре дошли в Джуманджи!
"Лоса", не "Мишока". - Сигурен съм, че е "Мишока".
"Мишока"? - Прякор, заради малкия ви ръст
и очарователния ви маниер.
Д-р Брейвстоун не ходи никъде без верния си другар.
Другар? - Откакто д-р Брейвстоун ви спаси
от лапите на военачалник в перуанската джунгла,
не се отделяте от него. - Ясно.
Може ли да се върнем на проклятието? - Всичко е в писмото.
Прочетете го на глас. - Нямам писмо…
Добре.
"Д-р Брейвстоун, пиша ви относно ужасното положение в Джуманджи.
Нуждаем се от помощта ви незабавно."
Какво се случва? - Какво става, по дяволите?
Мисля, че това е видео откъс. Малък филм, който разказва историята.
Казвам се Найджъл Билингсли, пътеводителят на Джуманджи.
Бях нает от бившия ви партньор, сега враг, проф. Ръсел Ван Пелт,
за да водя съдбоносна експедиция.
Проф. Ван Пелт бе дошъл да търси известната Гробница на ягуара,
която пази свещения скъпоценен камък на Джуманджи.
Както знаете, той бе обсебен от камъка
и след години на изследвания, вярваше, че го е открил.
Възможно ли е? Намерих ли го най-накрая?
Ван Пелт ми каза, че иска да опише камъка в своите научни трудове.
Истински е!
Не знаех, че възнамерява да вземе камъка за себе си.
Намерих го!
Според легендата Ягуарът пази Джуманджи
и всеки, който се осмели да го ослепи, ще бъде погълнат от тъмна сила.
Ван Пелт придоби господство върху всички живи същества в Джуманджи,
като ги облада и взе контрол над тях.
И ужасно проклятие сполетя тази спокойна някога земя.
Умолявах да го върне,
но след като го взе в ръцете си, вече не можеше да го остави.
Затова изчаках, докато заспят, и направих своя ход.
Донесете ми скъпоценния камък!
И убийте всеки, който се опитва да ви спре.
Добре. Вземете.
С помощта на сътрудниците ви трябва да използвате уменията си
да върнете скъпоценния камък в окото на Ягуара и развалите проклятието.
Сигурно искате да започнете веднага. - Всъщност…
Късмет! Съдбата на Джуманджи е в ръцете ви.
И помнете: Ще рецитирам в стих вашата мисия,
камъка върнете и проклятието развалете.
Искате ли да си тръгнете от играта, Джуманджи спасете и името му викнете.
Късмет! Съдбата на Джуманджи е в ръцете ви.
И помнете… - Повтаря едно и също.
… камъка върнете и проклятието развалете.
Искате ли да си тръгнете от играта, Джуманджи спасете и името му викнете.
Всичко е наред. Можеш да се справиш.
Хората те обичат и можеш да си хванеш гадже.
Това ли си казваш, когато те е страх?
Може ли да не ме съдиш поне за малко? Скъсах с Ноа, превърнах се в мъж
и не мога да си намеря телефона.
Д-р Брейвстоун, ето карта на Джуманджи.
Отидете до базара и намерете липсващото парче.
Какво липсващо парче? - Довиждане!
Не може ли да ни закара? - И помнете:
Искате ли да си тръгнете от играта, Джуманджи спасете и името му викнете.
Ще го сложиш ли вътре? - Не.
Хайде, само ти си с раница, Фридж.
Имаме карта и трябва да намерим… - Базара, предполагам.
Значи връщаме камъка на статуята на Ягуара и си отиваме вкъщи.
Не можем ли просто да си тръгнем, без да правим тези неща?
Трябва да завършим играта.
Мисля, че трябва да спасим Джуманджи.
На това се казва мъж.
Не плачи, не плачи, не плачи.
Не плачи.
Тук гъмжи от болести. И е горещо.
Ето в това съм добър, да играя видеоигри.
Буквално това е основното нещо, с което се занимавам.
В такава игра ще има нива. За да завършим играта,
трябва да минем нивата, а те ще стават все по-трудни.
Знаеш ли изобщо къде отиваме? - До известна степен.
До известна степен? Щом казваш. В добри ръце сме.
Предполагам, че това е липсващото парче.
Сигурно търсим липсващото парче от картата.
Проблемът е, че тук няма нищо.
Какво имаш предвид? Това е карта.
Картата на Джуманджи.
Картография. - Какво е това?
Едно от уменията на проф. Оберон. - Да, точно така!
Ти не го виждаш, но аз мога.
Персонажите имат определени умения.
Сигурно има начин да видим нашите…
Какво направи? - Силни страни: Безстрашен. Катерене.
Скорост. Бумеранг. Интензивно изгаряне.
Какво правиш?
Какво стана? - Показа изгарящия си поглед.
Слабост: Няма?
Как го направи? Списъка?
Мисля, че натиснах… големия си гръден мускул.
Върху гърдите. Нека ти покажа. - Разкарай се оттук!
Поне го натисни пред нас, за да знаем как става.
Силни страни: Карате. Тай-чи. Айкидо. Бойни танци.
Бойни танци? Това съществува ли?
Слабост: Отрова.
Сериозно?
Палеонтология. Какво е това?
Науката, която изучава фосилите. Така мисля. Готино е.
Каза красивата каратистка на мъжа с фосилите, който няма издържливост.
Мразя тази игра. - Слабост: Кейк.
Да, кейкът ми е слабост. Също така скоростта и силата.
Силата ми е слабост.
Един бърз въпрос. Как така силата ми е слабост?
Някой да ми обясни. Защо ми е нужна скорост?
Защо трябва да съм бърз, когато ме преследва
огромна, смъртоносна зебра и съм с тази тъпа шапка?
Ти си добър оръженосец. - Какво значи това?
Може би означава, че носиш моите оръжия в раницата си
и ми ги даваш, когато ми потрябват.
Хора, картата се променя.
Как така? - Какво показва?
Няма информация, но преди малко това го нямаше, а сега го има.
Пише: "Могъщият рев".
Не ми харесва. Приключвам.
Какво друго? - Тук пише: "От дълбините".
Хипопотамът дойде от дълбините.
Да, онзи, който направи нещото. Достатъчно.
Ако "От дълбините" е първо ниво, "Могъщият рев" е второ ниво.
Накъде?
Добре, ако това е тук…
а това - тук…
Мисля, че е точно тук.
Що за игра е това?
Бягайте!
Чакайте!
Хайде!
Защо бягам толкова бавно?
Божичко!
Това е гадно!
Разделете се!
Тези имат големи оръжия! - Наистина ли, Спенсър?
Нека погледна в раницата. Вътре са оръжията ми.
Залегни! Ето ги.
Оръжията ти са в мен.
Напипвам нещо. Какво е това?
Да, бумеранг. Едно от уменията ми.
И какво ще правиш? - Не знам, ще ги убия.
Ще ги убиеш с това? - Имаш ли по-добра идея? Наведи се.
Само гледай.
Добра работа. - Ето ги!
Поиска да ти дам оръжие, което хвърли и не направи нищо с него.
Не!
Получи се!
Идват, да тръгваме. - Тези не мога да ги надбягам.
Да се махаме! Качи се на гърба ми.
Предпочитам да умра. - Скачай!
Ще умирам. Пусни ме, Спенсър!
Остави ме!
Не може да бъде!
Не!
Трябва да скочим. - Луда ли си?
Всичко друго, но не и това. - Скачай!
Марта! - Скачай!
Да скачаме. - Не знаем колко е дълбоко.
Давай! - Не!
Скачай!
Май получавам инфаркт. Трудно ми е да дишам.
Това бе най-унизителният момент в живота ми. Не го прави повече.
Погълнах много вода.
Улучиха ме.
О, не.
Марта?
Какво се случи с нея? - Мъртва ли е?
Чакайте.
Какво, по дяволите…
Добре ли си? - Така мисля.
Махни се от гърба ми! - Слизам.
Някой грижа ли го е за мен, да не съм площадка за приземяване?
Така си и мислех. Имаме по три живота.
Тези малки татуировки…
Боже, вижте колко е голям. - Спенсър!
Какво казваше? - Те отброяват животите ни.
Бетани я изяде хипопотам и сега има два живота.
Прав е. - Чакайте.
Какво ще стане, когато използваме всичките си животи?
Обикновено това би означавало… край на играта.
Какво имаш предвид? Казваш, че можем да умрем тук?
Не знам със сигурност… - Не си сигурен, гений на видеоигрите?
Не съм влизал в игра, ясно?
Не съм сигурен, но се страхувам… че всички можем да умрем.
Това е голямата ми грижа в момента.
Тогава по-добре да намерим липсващото парче.
Добре.
Има селце от другата страна на планината. Може би е базарът.
Да го направим. - Чакайте.
Трябва да пусна една вода.
Цял ден умирам от страх, но аз също.
Може ли да дойда с теб и да ми покажеш как се прави?
Може да ми е нужна помощта ти.
Да, разбира се. Ще ти помогна.
Как се прави?
Лесно. Сваляш ципа, вадиш го и стреляш.
Трябва да се прицелиш. Много е важно.
Боже, буквално имам пенис, прикрепен към тялото си.
Марта, ела да ми видиш пениса! - Не, благодаря.
За първи път ли виждаш? - Да, не исках да гледам.
Погледнах моя 20 секунди, след като дойдохме.
Радвам се, че успях да донеса поне едно нещо от външния свят.
Какво правиш, гледаш ли? - Извинявай.
Не зяпай тук! - Никога не гледаш. Това е правило.
Добре, ще го извадим внимателно и никой няма да пострада.
Сега какво? - Стреляй.
И не забравяй да се прицелиш. - Какво прицелване?
Може ли да не го обсъждаме в женска компания?
Това е много по-лесно.
Яко е, нали? - Да, защото имаш дръжка.
Лудост е, че сега не поствам това в Инстаграм.
Брейвстоун? - И хората му.
Измъкнали са се? - Загубихме ги в джунглата.
Трябваше да го очаквам.
Какво имате предвид, сър?
Ще призова всяко същество и всеки войник да ги залови.
Да си върна това, което е мое.
Намерете ги.
Внимавайте къде стъпвате. Не искам да си навехнете глезен.
Веднъж ми се случи в лагера. - Спри да говориш, моля те!
Може ли да взема якето? - Да. Какво ще правиш?
Все едно нося бикини в училище. - Веднъж го направих.
Пратиха ме при директора. - Разбира се.
Ноа харесва да показвам плът. Това е ключът за връзката ни.
Гадост. - Ама че си критична.
Не мога да си отворя устата покрай теб.
Дори не ме познаваш, но решаваш да ме мразиш.
Не те мразя.
Така ли? - Не.
Мисля, че живееш в света на горещата, секси мацка,
където всички се отнасят с теб като с принцеса или вещ.
Може би това те прави малко егоцентрична.
Може би.
Но мислиш ли, че си толкова критична, защото се страхуваш,
че хората няма да те харесат и затова ти не ги харесваш?
Не.
Може би.
Добре.
Само казвам, че си сладка. Бъди горда.
Предполагам, че трябва да ти благодаря.
Писна ми от тази игра. Не ми се пречкай, Спенсър.
Защо си ми ядосан? - Сериозно ли питаш?
Изритаха ме от отбора заради теб, вкара ме тук… каквото и да е това.
И питаш защо не сме приятели. - Затова ли не сме приятели?
Защото не искаш да стоиш тук? Не мисля.
Не сме приятели, защото не съм достатъчно готин
и се преструваш, че не ме познаваш, докато не съм ти нужен за домашното.
Затова не знаеш нищо за Западната експанзия.
Виж. Не съм глупав, Спенсър!
Помолих те за една услуга. Да ми напишеш домашното,
за да не ме изритат от отбора, а ти ме прецака.
Не мога да правя единственото нещо, в което ме бива, заради теб.
Би трябвало да те спукам от бой.
Пробвай се. - Какво каза?
Добре.
Разбирам какво става тук. - Престанете.
Защото си два метра и 120 кг мускули, трябва да се страхувам от теб?
Така ли си мислиш?
Може би.
Нека ти кажа нещо.
Ти си същото досадно хлапе, от което опитвам да се отърва от седми клас.
И нищо не се е променило.
Не позволявай това ново тяло да те вкара в беля.
Кретен.
Спенсър!
Уби го! - Фридж, лунатик такъв!
Спокойно. Ще се върне.
Не ме наричай кретен. - Не ме бутай.
Или какво, Спенсър? - Или аз ще те бутна.
Удари ли ме?
- Фридж, не.
Да! Ще те пребия…
Достатъчно!
Не можем да пилеем животи. Нуждаем се един от друг.
Дали ви харесва, или не, трябва да го направим заедно.
Би ли го казал още веднъж.
Трябва да го направим заедно. - Но с изгарящия поглед.
Контролираш ли го, или се получава естествено?
Получава се естествено.
Какво правим? - Търсим липсващото парче от картата.
Просто ще питаме къде е? - Не.
Ще огледаме и проучим мястото, но най-важното е да бъдем дискретни.
Провизии! Вземете си провизии!
Някой има ли пари? Умирам от глад.
Провизии! Вземете си провизии!
Провизии!
Играта се опитва да ни каже да поддържаме здравето си.
Трябва да ядем. - Престани да го правиш.
Толкова е хубаво, не съм яла хляб от 9-годишна.
Сериозно? - Как мислиш имам плочки на корема?
Нека го опитам.
Чакай, какво е това?
Прочутият ми кейк. - Кейк?
Бетани, ти каза, че е хляб. - Забравила съм му вкуса.
Как можеш да забравиш…
Става ли нещо с мен? - Не.
Треперя ли? Разпадам ли се? - Не.
Още ли съм черен? - Да.
Добре съм. Нали?
Всичко е наред. Нищо ми няма.
Сигурно означаваше, че обичам кейк и не мога да му устоя.
Всичко е наред.
Какво става, по дяволите?
Казах да бъдем дискретни. - Също така каза да ядем.
Провизии! Вземете си провизии! - Млъквай!
Д-р Брейвстоун. Слава Богу, че сте тук.
Джуманджи се нуждае от вас. - Благодаря. Радвам се, че дойдох.
Питай го за липсващото парче. - Вярно.
Здравей, аз съм Бетани. Искам да кажа проф. Шели… някой си.
Аз съм доктор по карти и от картата ми липсва парче.
Д-р Брейвстоун. Слава Богу, че сте тук.
Джуманджи се нуждае от вас. - Ама че грубо.
Трябва да намерим липсващото парче.
"Това, което търсите, е в кошницата.
Един грешен ход и сте в гробницата.
Вярвайте един на друг и никога не мигайте.
Липсващото парче не е това, което мислите."
Боже. - Късмет, могъщ герой. Джуманджи…
Джуманджи се нуждае от него. Знаем, каза го няколко пъти.
Така… мисля, че вътре има змия или нещо подобно.
Да, звучи ми като работа за Брейвстоун.
Защо да е моя работа? - Защото си могъщ герой.
Чу какво каза. Джуманджи се нуждае от теб. Давай.
Не искам да го правя! - Отивай!
Черна мамба!
20 мг от отровата й са достатъчни да убият възрастен.
Получаваш изтръпване в устата, треска, повръщане и атаксия -
загуба на контрол върху мускулите. Откъде знам това?
Видя ли нещо друго? - Не, нямах време.
"Вярвайте един на друг и никога не мигайте."
Това е игра на втренчен поглед. - Какви ги говориш?
"Никога не мигайте". - Мисля, че е права.
В лагера ни казваха, че не бива да мърдаш, ако видиш змия.
Някой трябва да я гледа право в очите, без да мига.
И Спенсър ще бръкне и ще вземе каквото има вътре.
Защо отново аз? - Защото си Брейвстоун.
Добре. Кой е добър на втренчен поглед?
Невероятна съм в това. - Сега е твоят момент.
Хайде, Бетани.
Само кажи кога.
Сега.
Какво ще правим?
Трябва да й извадиш зъбите. - Какво?
Хващаш я за устата из отзад, за да я дезориентираш,
но много внимаваш с отровната жлеза и вторичния канал за отрова.
Трябва да й счупиш зъбите… от главата.
Не е било игра на втренчен поглед.
"Вярвайте един на друг и никога не мигайте."
Доверихте ми се и аз извадих зъбите на змията.
Направих го. - Да, така е.
Благодаря. - Да, разбира се.
Това не изглежда като парче от карта.
Липсващото парче е слон?
Има нещо, написано на хартията.
"Когато ме видиш, започни да се изкачваш."
Започни да се изкачваш, когато видиш слон?
Извадих зъбите на змията.
Отваряйте си очите за слонове.
Изглежда това е следващото ниво на играта.
Ето ги! - Бягайте!
Пази се!
Скачай! - Давай!
Предупреждавам те, удрям много силно.
Париране.
Париране, париране, избягване, блокада!
Ъперкът.
Клякане! Разбиване на глава!
Бум!
Клякане! Блокада! Бам!
Избягване! Удар!
Хвърляне по стена!
Това е ненормално.
Да го направим.
Какво да направим?
Сложи го в раницата ми.
Отдръпване! Трошене на глава!
Хвърляне през тавана!
Здравей, докторе. Мина много време.
Имаш нещо, което ми принадлежи.
Само искаме да си отидем вкъщи.
Елате с мен! По-бързо! - Убийте ги!
Хайде.
Тук долу, побързайте!
Искам да ме следвате и правите това, което ви кажа. Да тръгваме.
Толкова съм развълнуван. Нямате представа.
Така ли? - Много.
Видях ви на базара и си помислих: Няма начин!
И после си казах: Да, това е… Застанете плътно до стената!
Божичко!
Да се размърдаме.
Внимавайте къде стъпвате. - Кой си ти?
Кои мислиш, че сме ние? - Вярно. Нека се върна малко назад.
Ти ли си пилотът, "Хидроплана"? - Да, аз съм.
Персонажът, който беше зает. И ти ли си в играта?
Дръпнете се от белите тухли и замръзнете.
Много е опасно.
Тази игра е гадна.
Добре, нека сложа тази дъска.
След мен.
Внимавай. Това е ужасен начин да умреш.
Мили Боже.
Точно така.
Хайде.
Ще се справя. Извадих зъбите на змия, имай малко уважение.
Здравей. - Здрасти.
Хайде.
И така, аз съм Алекс.
Спенсър Гилпин.
Марта, Фридж и Бетани.
Бетани, ти си момиче? - Жена.
В реалния живот може би ще искаш да я забиеш.
Измъкнаха се. Изглежда някой им помогна.
"Хидроплана". - Сигурно е изпълзял от дупката си.
Съжалявам, шефе. Няма да се случи отново.
Знам, че няма.
Какво правиш? - Коктейл "Маргарита".
Едно от уменията ми. Пилотирането също.
Въпреки че бях свален от няколко орангутана с изтребители.
Може би не съм толкова добър в това.
Наздраве.
Благодаря. - Разбира се.
Не съм пила алкохол преди. - Аз също.
Какво пък? - Наздраве.
На мен ми е достатъчно. - Добро е.
Може ли да ми сипеш още? - Алекс, какви са тези свещи?
Лимонова трева. Една от слабостите ми са комарите,
което е лош късмет, когато живееш сам в колиба в джунглата.
Той е необвързан.
Кой е Алън Париш?
Човекът, който е построил това място. - И други хора ли са били тук?
Да, къщата е на Алън Париш, аз само живея тук.
Алекс, колко дълго си в играта?
Трудно е да се каже, тук времето е спряло.
Няколко месеца най-малко. - Няколко месеца ли?
Да, не мога да мина транспортната барака.
Какво е това? - Следващото ниво.
Първия път балонът ми дори не полетя и после стана онова със самолета.
А когато ми остана последният живот, осъзнах, че съм прецакан
и никога няма да се измъкна сам.
Трябваше да спра, не можех да се справя.
Не можеш да убиеш змия с "Маргарита". - Можеш, но за това ти трябва зоолог.
Можем да си помогнем взаимно.
Ти си отдавна тук, познаваш играта и заедно имаме много силни страни.
Да, заедно сме доста добри.
Не знам, приятел. Сбъркам ли още веднъж, свършен съм.
Плаша се само като си помисля за транспортната барака.
Не искам да умра в Джуманджи. - Трябва да се държим заедно.
Направим ли го, ще победим. Знам, че можем.
Боже, ти си липсващото парче. Теб трябваше да намерим.
Указанията бяха да отидем на базара и да намерим липсващото парче.
Не е бил слонът.
Бил съм аз? - Да.
Приятели, да го направим. - Да!
Спенсър, ще пиеш ли тази "Маргарита"?
Достатъчно ти беше. - Дяволски е добра.
Ето я. Транспортната барака.
Трябва да вземем някакво превозно средство,
да минем през каньона и стигнем до статуята на Ягуара.
Виждам бараката и каньона, но не виждам статуята,
а тя е най-важното нещо в Джуманджи и е огромна.
Така каза тя.
Пиян ли си, Фридж? - Не, не съм.
Пиян е. - Изпих три малки маргаритки.
Но си наполовина по-малък. - Все тая.
Как да минем през пазачите? - Последния път чаках да се махнат.
Колко време? - Три седмици.
Ще умрем. - Добре, план "Б".
Може би има друга врата, но трябва да им отвлечем вниманието.
Ще се заема. В това ме бива най-много. Той играе игри, а аз разсейвам мъже.
Бетани, не искам да ти напомням, но сега нямаш инструментариума.
Не аз.
Какво? - Трябва да флиртуваш с тези мъже
и да ги разсееш, докато се промъкнем. - Не!
Не мога просто да отида и флиртувам с някакви войници.
Нямаме по-добра идея. - Не разбираш. Не мога да го направя.
Не мога да говоря с мъже. Ужасна съм в това.
Ще ти дам насоки.
Не, съжалявам. Нека измислим друг план.
Не, няма да го направя.
Отвлечи им вниманието само докато влезем в бараката.
Не мисля, че мога, Спенсър. Не съм някоя страшна мацка.
Какви ги говориш? Ти си направо брутална.
Можеш да направиш всичко.
Много е красиво, Спенсър. Да ви приготвя ли вечеря на свещи?
Или искате да се махаме оттук?
Добре. Покажи ми как се прави.
Класът е в час. Хайде, момиче, гледай и се учи.
Какво имаше предвид с вечерята на свещи?
За какво говориш? - Каза, че ще ни приготвиш вечеря.
Момичето си пада по теб, Спенсър. - Какво?
При флирта номерът е да ги накараш да те забележат,
без да разберат, че ти си ги забелязала.
И когато те заговорят, можеш да се направиш на:
тъпа, супер навита или гадна, зависи с какъв мъж си имаш работа.
Това е блян и кошмар едновременно. - Няма да го приема лично.
Косата е всичко. Докосни я, раздвижи я, играй си с нея.
Тръскай я много, хипнотизирай ги. Направи ето така.
Сега погледни под ъгъл, наклони главата надолу.
Уголеми очите, накарай ги да заблестят.
Да заблестят? - Като анимационен герой.
Нужна е практика.
Наистина ли мислиш, че ме харесва? - Защо още го обсъждаме?
Ами ако се опита да ме целуне? - И ти ще я целунеш.
А ако го направи без предупреждение?
Никога ли не си се целувал?
На цялата джунгла ли ще кажеш? - Открих странична врата.
Познай какво открих аз? - Не му казвай.
Да поговорим за походката. Не бързай.
Стъпвай като красива газела или кон. Високо, единия крак пред другия.
Давай. Бум, бум, не е това. Олеле.
Можеш да привлечеш внимание, например с малко прехапване.
Прехапването има страхотен ефект.
Така е по-добре. Усмихни се, изглеждаш ужасена.
Боже мой, толкова си забавен. - Боже мой, толкова си забавен.
Мислиш ли, че схващам? - Схващах го.
Дръж устните си леко разделени. Не вулгарно, просто ги отпусни.
Докосни небцето си с езика.
Така? - Ето така.
Ето така. - Така ли?
Мисля, че си готова. - Супер.
Флиртувай сякаш животите ни зависят от това, защото е така.
Ето там има врата, но трябва да срежем оградата.
Фридж, имаш ли нещо подходящо в раницата?
Да, разбира се.
Ето, имам ножици за метал.
Ще свършат ли добра работа? - Всъщност са идеални.
На това се казва мощ в раница.
Мисля, че това ще проработи.
И аз. Тя е хубавелка, а тези типове не срещат много нови хора.
Хубавелка? - Не е като Синди Крауфорд,
но за Джуманджи е бомба. - Бомба?
Синди Крауфорд? - По това ли си падаш?
Само казвам, че сигурно ще искат да се задяват с нея.
Алекс, коя година мислиш, че е сега?
Как така? - О, не.
1996-та.
Ти си Алекс Врийк, нали?
Да, точно така. - Странната къща?
За какво говорите? Откъде ме познавате?
Алекс, не знам как да ти го кажа… - В играта си от 20 години.
Вероятно нямаше да го кажа така. - Какво?
Бъзикате се с мен, нали?
Не. Алекс Врийк. Всеки в Брантфорд знае за теб.
Ти си хлапето, което изчезна… преди 20 години.
20 години?
20 години, приятел.
Дори не знам как да го кажа, но Синди Крауфорд е на 50 години.
Но все още е хубавелка.
Ето я.
Хей.
Ще те заведем вкъщи. - Да.
Какво прави с дупето? - Бетани, какво й каза?
Може би си е навехнала глезен? - Не е флиртувала. Имай търпение.
Здравей, малка госпожичке.
Какво правиш тук сама?
Здравейте, момчета. Изглежда се загубих.
Можете ли да ми помогнете?
Здравей, малка госпожичке.
Какво правиш тук сама?
Момчета, много сте забавни!
Какво прави, да няма буболечка в косата?
Забравила е цялото си обучение. - Да вървим.
Чакайте!
Нека ви разкажа за книгата, която чета…
по микробиология, която е една от любимите ми науки.
Здравей, малка госпожичке. Какво правиш тук сама?
Ти си брутална.
Момчета, обичате ли да танцувате?
Кое да изберем?
Мразя това място.
Нейното умение е бойни танци.
Алекс, какво мислиш? - Какво?
Какво да вземем? - Не знам, казах ти…
Трябва да летим, нали? Хеликоптер? - Не знам.
Тя им сритва задниците. Това е нашето момиче.
Да!
Тя ги разбива.
Браво, момиче!
Да, ти си моят герой!
Трябва да тръгваме. - Дай ми прегръдка, приятелко.
Направи го! - Успях!
Дай ми прегръдка, приятелко. - Нямаме време за това.
Изродите с мотоциклети идват. Да тръгваме.
"Хидроплана", трябва да отлитаме. - Не, не мога да го направя.
Казах ви, не съм добър пилот.
Може да вземем училищния автобус. - Не можем да им избягаме с него.
Може би е трябвало да избереш хеликоптера.
Не мога. Не искам да умра.
Побърквам се.
Добре, аз ще го направя.
Колко трудно може да е? Натискаш бутона и… те се завъртат.
После хващаш… ръчката.
Така го движиш напред и назад.
Веднъж да се вдигнем във въздуха и ще се оправя.
Само трябва да вляза… Няма стъпало.
Нека пробвам нещо. Мисля, че мога…
Качвай се, но внимавай. - Не, пиян си!
Фридж, ти си пиян. Дай ми ключовете.
Алекс.
Щом аз мога да пребия тези типове, ти можеш да летиш с хеликоптера.
Хайде.
Алекс, имаме нужда от теб.
Помни, ти си липсващото парче.
"Хидроплана" Макдона се явява по служба.
Да тръгваме.
Какво става? - Нещо се счупи!
Какво? - Дръжте се!
Господи, ще умрем!
Не се издига! - Как така?
Колективът е прецакан! - Какво?
Контролира ъгъла на наклон на роторните витла.
Така хеликоптерът се издига и спуска.
Чувате ли?
Това не е на добре. - Не може да е добра новина.
Носорози албиноси!
Живеят в Джуманджи. Те са големи, бели, страшни, глупави и ядат хора.
Не!
Приближават се. - Започва да ми се гади малко.
Издигни се! - Не мога!
Мисля, че пих твърде много.
Какво ще правим?
Ще оправя хеликоптера. Кажи ми какво да направя.
Свържи лоста за управление с диска под витлата.
Лоста за управление с диска под витлата.
Сега се връщам. - Спенсър, къде отиваш?
Побързай!
Внимавай! - По-бързо!
Ще стъпя на това нещо…
и ще се приближа към тези смъртоносни витла.
Това е дискът. Ето го и лоста.
Спенсър!
По-бързо, Спенсър!
Нямаме време, Спенсър! - Не, не, не!
Готово!
Успяхме! Мислех, че ще умрем.
Добра работа. - Благодаря.
Беше страшно. - Благодаря, приятели.
Опа. - Какво има?
Изпуснах скъпоценния камък. - Какво?
Изпусна камъка ли? - Наведох се.
Мислех, че ще повърна. Изпадна от раницата ми.
Нуждаем се от камъка!
Знам. Това е най-откаченото, защото ни трябва.
Сега загазихме. - Алекс, обърни, трябва да се върнем.
Да огледаме наоколо.
Отваряйте си очите, нека го потърсим като екип.
Там, виждам го!
Какво правят? - Сякаш го пазят.
Как ще го направим? - Не знам.
Трябва да го вземем.
Бумеранг ли ти е нужен? Може би ножици?
Тръбен ключ или връзки за обувки?
Аз съм оръженосецът ти. Ще ти дам каквото искаш.
Само кажи.
Съжалявам, приятел. - За какво?
Не.
Обръщай!
Помощ!
Божичко!
Приготви се да ни завъртиш настрани. - Какво?
Когато ти кажа, се завърти 90 градуса надясно!
Сега!
Бутна ме от хеликоптера, кретен!
Спенсър, беше изумителен. - Ти си убийствен пилот, Алекс.
И ти, Спенсър. Беше невероятен. - Благодаря, но той беше изумителен.
Не, ти го направи. - Беше страхотен.
Извинете!
Аз дадох човешка жертва.
Не знаете какво е да те стъпчат носорози и не искате да знаете.
Видях много неща. Дори ги почувствах по лицето си.
Неща, които никога няма да изтрия от спомените си.
Смешно ли ви е? Хайде, посмейте се.
От 20 г. опитвам да премина каньона. Осъзнавате ли какъв успех е това?
Комар.
Не! Алекс!
Алекс, говори ми. Събуди се. - Той умира.
Не можем да го позволим. Как се прави изкуствено дишане?
Започни с три натиска на гърдите и уста в уста.
Едно, две, три. Как да го направя?
Стисни носа му, отвори устата, пълен контакт на устните.
Едно обдишване, после второ, след това повтори.
Хайде, Алекс!
Бетани, спри! Татуировката ти.
Изглежда, че му даваш един от животите си.
Добре. - А ако ти потрябва?
Искам и Алекс да се прибере вкъщи.
Какво се случи? - Бетани ти даде един от животите си.
Бетани, добре ли си? - Така мисля.
Наистина ли ми даде един от животите си?
Разбира се.
Благодаря ти.
Какво гледаш? - Имаш проблем.
Боже мой, тези неща са откачени!
Значи си тук от 20 години?
Да, предполагам.
Не спирам да мисля за родителите ми и през какво са преминали,
защото съм стоял в скривалището си, твърде изплашен да завърша играта.
Съжалявам. Не искам да те товаря.
С теб се говори лесно. - Разбирам.
Понякога толкова се вглъбяваш в собствените си неща,
че забравяш за проблемите на другите.
Наистина проницателно. - Благодаря.
Сякаш откакто изгубих телефона си, другите ми сетива се засилиха.
Нещо друго ли означава "телефон" в бъдещето?
А ти, Алекс, какъв си в реалния свят? Какво харесваш?
Падам си по хеви метъл. Барабанист съм, като баща ми.
Здравей.
- Какво правиш?
Просто пълня вода. - Супер.
Радвам се, че дойде.
Имам да ти казвам нещо. - Така ли?
Искам да ти го кажа сега, в случай че следващия път, когато говорим,
вече не съм смел.
Харесвам те, Марта.
Наистина те харесвам.
Напълно си падам по теб.
Така ли? - Да.
И си падам по теб от седми клас.
Наистина ли?
Не мисля, че ми се е случвало преди.
Кое? - Никой не ме е харесвал, нито пък…
Не мога да повярвам, че правя това. Не съм казвала на никого…
И аз си падам по теб, Спенсър.
Така ли? - Да!
Ти си умен, сладък и симпатичен.
Да, доста съм хлътнала по теб.
Чакай. Сигурна ли си? Нали не е заради…
Не! Това не е моят типаж. Падам си по зубрачи.
Наистина ли?
Аз съм зубрач!
Това беше ужасно. - Знам, никога не съм се целувала.
Беше ми за първи път. - И аз не съм.
Добре. - Не се разбира, нали?
Моля ви се!
Не искам да го виждам. Не и днес.
Докато се обяснявате в любов, аз намерих Ягуара.
Да вървим.
Ето го. - Да.
По-добре да побързаме.
Мисля, че трябва да вървим по този път.
Не може да е толкова лесно.
"Защитниците".
Какво означава?
Има само един начин да разберем.
Фридж, дай ми скъпоценния камък.
Спенсър.
Нещо ще се случи. - Мразя тези барабани.
Просто така ли ще отидеш? - Не.
Играта иска да го направим - да следваме пътя.
Това е капан.
"Когато видиш слона, започни да се изкачваш."
Ще мина по дърветата. - По дърветата ли?
Това ли означава? - Навярно.
Това е последното ниво на играта.
И съм доста сигурен, че е работа на Брейвстоун.
В трето лице ли говори за себе си?
Мисля, че е четвърто лице.
Как го прави? - Катеренето е едно от уменията му.
Разбирам. - А мен кейкът ме кара да избухвам.
Не! - Боже мой!
Спенсър! - Спенсър!
Спенсър!
Пантери. - Не.
Ягуари.
Спенсър!
Добре ли си? - Да, така мисля.
Камъкът е още в теб, нали? - Да.
Какво се случи? - Не ми се говори.
Значи ни трябва нов план. - Да.
Спенсър, някакви идеи?
Може ли да поговорим за малко?
Сега ли?
Какво става?
Не мога да го направя? - Как така?
Не мога.
Кого заблуждавам? Не съм авантюрист.
Дори не съм смел. - Видях те да висиш от хеликоптер.
Много е лесно да си смел, когато имаш излишни животи.
Много по-трудно е, когато имаш само един живот.
Всички имаме по един живот.
Само с толкова разполагаме. Така са устроени нещата.
Въпросът е: Как ще го изживееш и какъв ще избереш да бъдеш?
Нашия директор ли цитирах? Тази игра ме побърква. Трябва да се махна.
Можем да го направим.
Можем да се справим заедно.
Заедно. - Заедно.
Ти си добър приятел, Фридж.
Добре.
Не знам за видеоигрите, но разбирам от футбол.
Онези бързи и хищни котки са защитниците.
Нуждаем се от много добро нападение.
Вижте.
Трябва да тръгваме. - Ето какво ще направим.
Ще изпълним хода, който наричам "Двойно обърнат фризер".
Бетани, тръгваш от лявата страна. Аз ще мина отдясно.
Алекс, ти поемаш защитата. Спенсър тръгва в средата.
Аз ще отида със Спенсър. - Не, трябва да направиш нещо друго.
Обичате ли да танцувате?
Ей, насам! Елате да ме хванете!
Благодаря. - Разбира се.
Отивай към статуята!
Боже.
Спокойно, не се паникьосвай.
Спри!
Това е като в приказката за слона и мишката.
Какво става? Аз съм "Мишока" Финбар.
Зоолог.
Зоолог… и човекът с раница.
Дай ми скъпоценния камък или приятелят ти умира.
Не му го давай! - Тихо.
Спри!
Вземи мен.
Дай ми камъка. - Не мога.
Пет, четири… - Не мога да ти го дам.
Три, две… - Защото не е у мен.
Това е зоология!
Не!
Кретен! Ти си смотан!
Слон. - "Започни изкачването".
Качи се, ще ти донеса камъка. - Марта…
Довери ми се, ще ти го донеса. - Добре.
Давай, Марта!
Алекс!
Ще го взема.
Играта приключи.
Не мисля.
Отровата е моята слабост.
Давай, Спенсър!
Не.
Да! - Да.
"Името му викнете". - "Името му викнете".
Всички да викнат името му! Джуманджи!
- Джуманджи!
Мисля, че успяхме. - Спечелихме.
Това е Найджъл.
Браво, храбри приключенци! Вие развалихте проклятието.
Цяло Джуманджи ви благодари.
Работата ви тук приключи, затова трябва да се разделим.
"Хидроплана" Макдона, нека стисна ръката ви.
Алекс.
Сбогом, проф. Оберон.
До скоро, приятел.
Ще ми липсвате най-много… - Измъкни ме оттук.
На добър път, Руби Раундхаус.
Почакай! Ами ако не се върнем?
Просто… Харесва ми да бъда такъв.
С теб.
Тогава нека бъдем такива, всеки ден.
Просто си ела вкъщи.
Д-р Брейвстоун.
Найджъл, готов съм да се прибера вкъщи.
На добър час, добри ми приятелю.
До после, Брейвстоун.
Да! Върнах се!
Няма да се оплаквам от тялото си никога повече.
Липсваше ми.
Къде е Алекс?
Вижте.
Странната къща?
Мислите ли… - Може би това означава…
Дядо!
Ела тук. Това е моето момиче.
Хайде, поздрави баба си.
Алекс? - Тате, ще ни помогнеш ли?
Страхотна елха.
Да, не е лоша.
Тате, може ли да изчакаш малко? - Разбира се.
Бетани?
Спенсър?
Руби Раундхаус?
Значи ти си Фридж.
Много съм развълнуван да ви видя.
Върнал си се. - Да.
Върнах се точно там, откъдето започна всичко.
1996-та.
А родителите ти и къщата?
Да, всичко е наред, приятел.
Вече си голям и имаш семейство. - Да.
Това е Анди. А дъщеря ми…
Дъщеря ми се казва Бетани.
Кръстихме я на момичето, което спаси живота ми.
Толкова съм развълнуван.
Искаш да пътешестваш?
В природата?
Да, но някъде, където е невероятно. Следващото лято. Какво мислиш?
Добре ли си?
Здравей.
До после. Ще се видим след часовете.
Здравейте. - Здрасти.
Нещо интересно напоследък?
Не, не се сещам за нищо. - Да.
Говорихте ли с Марта? - Писах й през уикенда.
А ти говорил ли си с нея?
Ето я.
Отиди при момичето си, д-р Брейвстоун.
Здравей. - Здравей.
Наистина исках да ти се обадя. - Разбирам.
Не знам защо не го направих. - Странно е да не знаеш какво става.
Какво?
Изгарящо.
Превод и субтитри Petrakiz
© 2018 Translator's Heaven subs.sab.bz