p2pbg.com и vesko_8209 представят
Това е една от последните граници на нашата планета -
вътрешен свят, където само най-големите авантюристи се осмеляват да отидат.
Под краката ни
се простират безкрайни километри пещерни шахти и галерии.
Това е пещерата "Слалоус" в Мексико.
До дъното са 400 метра,
шахта достатъчно дълбока да погълне целия Емпайър Стейт Билдинг.
Това е най-голямата пещерна шахта в света.
Тези дълбини са били изследвани за пръв път
само няколко години преди хората да кацнат на луната.
В наши дни пещерите остават последните най-малко изследвани кътчета на Земята.
И все пак, хората рядко са първите същества,
които достигат тези тъмни, влажни места.
Тук живеят някои от най-странните и най-малко познати животни на планетата.
Това струпване от светлинки представлява хиляди живи същества.
Всяка твар, която живее в пещера, трябва да се справя с абсолютната тъмнина,
но в Нова Зеландия някои са превърнали това в предимство.
Силиконова нишка провесена от тавана
заедно със стотици други.
Колкото и да са красиви тези нишки,
предназначението им е доста зловещо.
Това е пещерен искрящ червей.
За да залови плячката си, той хвърля въдица от коприна.
Копринената нишка се произвежда от жлеза, намираща се в устата на искрящия червей
и е заредена с капчици слуз.
Всеки червей произвежда десетки нишки.
След като заложи капаните,
искрящия червей се притаява в копринения си хамак
и чака като търпелив въдичар.
Но той не оставя всичко на късмета.
Тази призрачна синя светлина е резултат от химична реакция,
осъществяваща се в специална капсула, която се намираща в опашката на червея.
Светлината буквално извира от опашката му.
Това е примамката за привличане на плячката.
Изглежда насекомите не могат да устоят на излъчващото се сияние
и се хващат в капан между лепкавите нишки.
Веднъж заловени те
нямат изход.
Сега просто улова трябва да се прибере
и бавно да се изяде. Жив.
Примамвайки насекомите влизащи в пещерата,
искрящите червеи са решили най-голямото предизвикателство,
пред което се изправят постоянните пещерни обитатели -
намирането на редовен и сигурен източник на храна.
Целият този подземен свят е възможен благодарение на един вид скала -
варовикът.
Повечето от пещерите по света се намират във варовикови скали,
а и той покрива почти 10 процента от земната повърхност.
Варовикът е изграден от минерали доставени от коралите и черупките на морските обитатели.
Въпреки че тези скалисти склонове в Съединените щати
сега са на стотици метри над морското равнище,
в действителност са били образувани под вода.
Варовиковите кули в залива "Ха Лонг" - Виетнам
са остатък от тази връзка с морето.
Първоначално цялата тази площ е била цял блок от варовик -
основа на коралов риф.
На о.Борнео дъждът е оформил варовика в кулички с изключително остри ръбове.
Но разяждащата сила на дъждовната вода
има и друг, доста по-драматичен ефект под земята.
Често реки, които текат над варовикови пластове, сякаш внезапно изчезват напълно.
Когато водата достигне по-устойчив пласт варовик -
си сменя посоката.
Попаднала под земята,
водата добива нова, още по-ерозивна сила.
По време на пътуването си по повърхността
водата абсорбира въглероден диоксид от почвата,
което я прави умерено киселинна.
През милионите години киселината изяжда варовика,
създавайки лабиринт от подземни кухини и проходи,
понякога дълги километри.
Това е най-голямата подземна речна галерия в света.
Толкова голяма, че през нея може да прелети цял "Джъмбо джет".
Това е Еленовата пещера на о. Борнео.
Големината на Еленовата пещера е такава,
че позволява на някои животни да се събират в огромни количества.
Поразително - тук живеят 3 милиона wrinkle-lipped прилепи.
Прилепите спят нависоко по стените и таваните,
където са добре защитени от външните условия
и са на сигурно място от хищници.
И докато те са там горе,
прилепите произвеждат нещо много важно.
Тази стотина метра висока могила е съставена изключително от изпражненията им -
гуано.
Повърхността на могилата е покрита с дебел килим от хлебарки,
стотици хиляди.
Пещерите са едно от малкото места за обитаване на Земята, където не пада слънчева светлина.
При липсата на растения тази хранителна верига е основана на непрекъснатата доставка на прилепова тор.
Хлебарките се хранят с гуаното
и всичко, което пада отгоре.
Тази тор също поддържа живота и на други видове хлебарки,
които прекарват част от деня си почивайки си на стените в пещерата.
Те на свой ред стават храна на гигантската пещерна стоножка,
която понякога достига 20см дължина.
Странно, тук има и раци също,
пресяващи торта в търсене на нещо, ставащо за ядене.
Всички тези животни прекарват целия си живот в пещера.
Те са изцяло зависими от смлените останки храна
донесена им тук отвън.
Всяка вечер само за два часа,
три милиона прилепи напускат сигурността на пещерата,
за да ловят насекоми в горите наоколо.
Но не всички ще се върнат.
След като напусне пещерата,
потокът от прилепи оформя пръстен с формата на поничка.
Въртящите се прилепи успяват да объркат орела,
но не и да избегнат атаките на други, по-специализирани хищни птици.
Соколът-скитник и прилеповият ястреб са реактивните изтребители в света на птиците.
Добрият лов ще свърши, след като светлините избледнеят,
затова ястребът се стрелка през колелото от прилепи
и веднага се връща за още.
Всеки прилеп отделен от групата
става ясна, очевидна цел и си търси белята.
Въпреки това нощната атака има малък ефект върху броя им.
До сутринта огромното мнозинство ще се е върнало при сигурността в пещерата.
Прилепите не са единствените ежедневно излизащи от пещерите на о.Борнео.
Има и дневна смяна.
Завръщайки се от лов през деня,
тези пътешественици се осланят на цъкащите звуци, които издават,
за да намерят пътя си в тъмната пещерна галерия.
Това са пещерните лястовици.
И те като прилепите използват ехолокацията, за да се ориентират.
Ние се нуждаем от светлина, за да виждаме какво се случва,
но в този непрогледен мрак, лястовиците успяват да намерят собствените си гнезда,
които са само на няколко сантиметра едно от друго.
Това забележително умение все още не сме го разбрали напълно.
Тези птици са необикновени и по друга причина.
Техните малки, приличащи на чашка гнезда са направени изцяло от слюнка.
Отнема им повече от 30 дни, за да завършат цялото гнездо.
Гнездата са много ценни
не само за птиците.
От 500 години хората събират гнездата на пещерните лястовици.
Това е много рисковано занимание.
С различно осигурително оборудване,
използвайки стълби направени от горски лози,
събирачите се качват до най-високите достъпни части на пещерата,
често над 60 метра височина.
Работата може да е рискована и тежка,
но наградите са големи.
Чисто белите гнезда на пещерните лястовици
са основна съставка на супата от птичи гнезда
и всеки грам струва теглото си в сребро.
Веднага след като гнездото е махнато птичката започва да строи друго.
Така че, колкото по-дълго тази ценна жътва е правилно контролирана,
колониите ще продължат да виреят.
Пещерите в Борнео са измежду най-големите в света
и те все още нарастват.
С всяка година дъждовната вода яде от варовика.
Но водата в пещерата не само разрушава.
Тя също и създава.
Тази вода е концентрирана с разтворен варовик
и когато той се съедини с въздуха в пещерата,
част от него се отлага като минерал -
калций.
Докато се отлага,
калция формира украса висяща от тавана -
сталактити.
Всяка капка оставя след себе си миниатюрно количество калций,
но с времето процесът може да създаде и грандиозни резултати.
Ако водата се просмуква бързо през тавана,
тогава калцият се отлага на пода на пещерата.
Така се получават сталагмитите.
Многообразието във водния поток и въздушните течения
създава безкрайно многообразие от форми, но всички са създадени от същия процес -
бавното отлагане на разтворен варовик.
Когато сталактит се срещне със сталагмит,
се ражда колона - сталактон.
На структури като тези в пещерата "Карлсбад" Северна Америка,
може да отнеме много хиляди години, за да се изградят.
Понякога образуванията в пещерите може да спрат да растат напълно.
Тези наводнени пещери в Мексико са останали на практика недокоснати от хиляди години.
През последната ледникова епоха те са били отрязани от външния свят.
И все пак тяхното влияние на живота на повърхността е било огромно.
Преди 500 години те са поддържали една от най-великите световни цивилизации -
- маите.
Мексиканският полуострова Юкатан няма реки, езера или потоци,
така че Маите са разчитали на "сай-но-тай" - наводнените входове на пълните с вода пещери.
Тези наводнени шахти са единственият източник на прясна вода в региона.
"Сай-но-тай" са фактически гигантски кладенци с прясна вода.
Далече от даващите живот слънчеви лъчи
никой не очаква да има растения.
Но в тъмнината на пещерните тунели,
корените на гигантските дървета са намерили път през пукнатините на варовика
до пълноводните подземия.
Без тази вода
горите в Юкатан не биха могли да израстат така буйно.
Маите знаели, че животът им зависи от тази вода,
но само с помощта на днешната технология
успяваме да оценим пълното значение и мащаб на тези пълни с вода галерии.
Досега в Юкатан са били картографирани повече от 570км подземни галерии,
но все още никой не знае докъде наистина се простира този подземен воден свят.
А причината?
Подводното пещернячество е всеизвестно опасно занимание.
Когато най-близкият изход може да е на стотици метри или по-далече,
да останеш без въздух долу би било фатално.
За да не се изгубят,
гмуркачите носят със себе си макара с корда.
Тя е и тяхната нишка с живота -
буквално.
Освен това, кордата изпълнява функцията и на измерваща ролка -
техника, която е използвана тук, в Мексико,
за да се картографира най-голямата подводна пещера в света -
всичките 160км.
Изследването на пещери често те принуждава да се провираш през тесни цепнатини в скалата.
Пещерняците наричат такива места "цедки".
Колкото е по-тясна цедката,
толкова е по-голям шансът от повреда по някоя важна част от живото-поддържащата система.
При тези условия гмуркачът лесно може да се дезориентира,
а това би било фатално.
Наводнените галерии могат да ви направят и други номера.
Нещо, което изглежда като въздух,
в действителност не е.
Просто е друг вид вода.
Този ефект се получава при
срещата на прясна със солена вода.
Прясната вода идваща от потоците в джунглата плава над по-тежката солена вода от морето.
Слоят от солена вода е изключително беден на кислород,
правейки го доста трудно място за живот.
Все пак някои животни са се научили да се оправят в такава среда,
като това създание, едно от най-древните живи ракообразни.
Маите разбирали важността на "сай-но-тай",
но никога не биха могли да знаят, че тези наводнени галерии
са фактически началото на подземни реки,
които рано или късно ще се влеят в морето.
Солената вода за разлика от сладката, не разрушава варовика,
така че повечето морски пещери са създадени от блъскащата сила на вълните.
Оголените скали на Новозеландските острови "Poor Knight" са проядени от морски пещери.
И точно като онези на о. Борнео
са станали важни убежища за много видове.
След като цял ден са се хранили в открити води,
обширен пасаж от рибки от вида "Pomacentrus" се връщат в пещерите,
където ще са на сигурно място от хищниците.
За тези риби пещерите са място за почивка през нощта,
но те не са единствените наематели тук.
Има и други риби, живеещи по различна програма.
Това са "големите очи" - еквивалента на прилепите.
Всяка нощ напускат пещерите, за да се хранят.
И също като прилепите,
те са най-уязвими по време на напускането.
Тесните проходи ги принуждават да се движат много нагъсто,
привличайки вниманието на някои създания.
Прилепите, използвайки ехолокация могат да засекат змиите.
А змиите са буквално на тъмно -
не могат да видят нищо.
Ударите изглеждат основно като "удари и пропусни",
но змиите имат и тайно оръжие.
В действителност те могат да усетят всеки прелитащ прилеп.
Всяка змия има рецептори на главата си, които улавят топлината от летящите прилепи,
както се вижда на топлинното изображение.
За змиите прилепите очевидно светят
и това им дава нещо, по което да се целят.
Това е цената, която трябва да платят
за своето дневно убежище на сушата.
Малко чудо е, че има и други пещерни обитатели, които се наоколо.
Много пещери са като острови -
отрязани от външния свят и от други пещери.
Резултатът от изолацията е еволюцията на някои доста странни създания.
Те са пещерните специалисти -
троглодити - животни, които никога не излизат от пещерите и не виждат дневна светлина.
Тези троглодити от Тайланд
са вероятно най-специализираните създания на Земята.
Живеят само в пещерните водопади.
Цялата популация на този вид пещерна риба "Ангел"
изглежда е ограничен само в две малки пещери.
Същото е положението и с другите видове троглодити.
Има по-малко от 100 Тексаски пещерни саламандри в дивата природа.
Белият рак "Belizean" е друго създание,
уникално само за една пещерна система.
Живеейки в безкраен мрак,
тези създания не само за загубили пигментацията на кожата си,
но също вече нямат и очи.
Измрели са хиляди поколения, докато загубят очите си,
така че тези видове явно са изолирани от доста дълго време.
Но слепият саламандър има други много развити сензорни органи.
Рецепторите по кожата му могат да засекат и най-слабите движения във водата, причинени от евентуална жертва.
Външните хриле им помагат да дишат в тази бедна на кислород вода.
Пещерната риба "Ангел" се храни с бактерии в бързо движещата се вода,
закачена с микроскопичните кукички на перките си.
Храната често недостига
и троглодитите като този рак
трябва да оцеляват с каквато и да е храна, попаднала в пещерата от външния свят.
Саламандрите може да не се натъкнат на храна дори няколко месеца,
така че, когато нещо се появи,
не може да си позволи да го пропусне.
Удивително е, че тези необичайни пещерни обитатели успяват да оцелеят въобще.
Но една пещера е толкова негостоприемна,
че никой не би очаквал да намери някакъв признак на живот.
Водата изтичаща от пещерата "Вила Луз" в Мексико,
е оцветена в бяло заради сярната киселина.
Изследователите влизащи в тази опасна пещера,
трябва да носят респиратори и предупреждавщи сензори.
Отровните газове се покачват до фатални нива много бързо
и ранната предупредителна система е изключително важна.
Прилепите оцеляват оставайки близо до входовете.
Да се осмелиш да влезеш дълбоко в пещерата е много опасно.
Източникът на тези отровни пари лежи няколко километра навътре.
Сероводородът изтича от петролните залежи в земната кора.
Смесва се с кислород и водата,
и се получава сярна киселина.
Това не са условията, в които се очаква да намерим риби,
но тези пещерни екземпляри изглежда преуспяват тук,
въпреки киселината и ниските нива на кислорода.
Всъщност тук има повече живот, отколкото някой би си помислил, че е възможно.
Но най-голямата изненада е нещо още по-чудато.
Тези странни сталактито-подобни образувания са познати по-скоро като "сополи".
Капките капещи от върховете им, са сярна киселина,
достатъчно концентрирана да изгори кожата.
"Сополите" са всъщност обширни колонии от бактерии,
способни да нарастват със сантиметър на ден.
В този свят без слънчева светлина,
тези бактерии извличат енергия от сероводородния газ.
Бактерии като тези, са познати като екстремофайл,
заради способността им да оцеляват при такива екстремни условия.
Освен това, тези екстремофайлс играят друга важна роля в пещерата.
Учудващо, но те са началото на хранителна верига,
която поддържа измежду другите създания, и ларвите на тези мушички.
Екосистемата на "Вила Луз" е несъмнено много забележителна,
но пещерняците правят много скоро още по-удивително откритие.
Под този изсъхнал пейзаж лежи подземна страна на чудесата.
Без вода никой не би очаквал да намери пещери,
но под тези хълмисти пустинни склонове в Съединените Щати
лежи една от най-дългите, дълбоки и удивителни пещери в света.
До 1986 год. е била непозната,
докато пещерняк пропаднал през няколко метра поддала скала
на дъното на този ров.
Нарекли пещерата "Lechuguilla" /вид мексиканско растение/
До момента повече от 190км. са картографирани.
Когато първите изследователи се спуснали,
никой не предполагал какви са същинските размери на тази пещера.
Но дори това нямало да бъде най-голямата изненада.
Скоро осъзнали, че пещерата "Lechuguilla"
ще бъде призната от пещерняците по цял свят
за най-красивата пещера.
Скоро щели да открият
някои от най-изящните образувания някога виждани под земята.
Стените били покрити с нежни и крехки кристали.
Много от тези кристали били от гипс,
минерал произхождащ от варовика.
Това продължавало километър след километър.
Водата е причината за появата на повечето пещери,
но за разлика от останалите варовикови пещери,
"Lechuguilla" не е създадена от течаща вода.
Нейният творец е друг.
Единствената вода, която се намира в пещерата е в тези прекрасни чисти басейни.
Влизайки по-надълбоко, изследователите
минали през цели галерии, пълни с необикновени образувания,
като тези 5 метрови конуси, заскрежени с най-нежни кристалчета.
Гипсовите кристали в пещерата
накарала учените да си зададат въпрос как са създадени подземията.
Те открили, че варовикът на "Lechuguilla" в действителност е бил прояден от сярна киселина,
изрязала буквално километри из варовика.
Когато киселината разтваряла варовика,
оставяла след себе си гипс -
основният елемент на забележителните образувания в пещерата "Lechuguilla".
Има една зала,
на повече от миля под повърхността,
която предизвиква това убеждение.
Залата "The Chandelier Ballroom" е невероятното откритие.
С дългите до 6 м кристали,
това със сигурност е най-необикновената и красива пещерна зала в света.
Стените предлагат още една изненада.
Оказало се, че бактериите екстремофайл се хранят със самата скалата!
Откриването на живот, който съществува без да получава някаква енергия от слънцето
ни показва още веднъж колко сложен и изненадващ може да е подземният свят.
Всяка година изследователите картографират повече от 160км нови пещерни проходи.
Но все още половината от варовика по света не е изследван.
Кой знае колко още пещери като "Lechuguillas" очакват да бъдат разкрити?