Краят на арктическата зима е и Слънцето не е залязвало вече 3 месеца.
Трудно е да си представим, че студът скоро ще се завърне.
Някои трепетно ще посрещнат есента, но за повечето
ще мине доста време, докато се оттеглят на юг.
ЕСЕН
В Канадска Арктика е началото на есента
и полярните мечки вече се събират по крайбрежната ивица
в очакване морето да замръзне.
Времето, прекарали сами върху морския лед,
не ги е подготвило за претъпканите плажове.
Такъв близък контакт с други мечки може да бъде стресиращ.
Разбира се е въпрос на характер.
Над половин тонова мечка се бие с друга.
Полярните мечки по принцип се бият до смърт,
но не и през есента.
Сега тези страховити хищници изненадващо
показват толерантната страна на природата си.
Да бъдат откъснати от земята, за мечките означава да нямат достъп
до обичайните им места за ловуване,
затова сега трябва да се задоволяват с това, което намерят.
Също като всички останали мечки, те не са придирчиви към храната.
Дори се превръщат във вегетарианци,
внимателно обирайки плодовете измежду бодливите храсти.
Наоколо има достатъчно и не е
нужно да се заяждат.
Всеки бой е само за забавление.
Мечките си избират спаринг-партньори, които са на тяхното ниво
и могат да понесат ударите им,
за да не се нараняват по време на бойната игра.
Най-вероятно, тези двубои са вид тестване на съперника
в случай, че се срещнат отново на леда.
Едно нещо е сигурно, прочутите самотници
са решили да ни покажат, веселата си страна, което е рядкост.
Всичко е просто една забава, но с толкова много мъжкари наоколо
женските трябва да пазят малките си на разстояние.
Предпазливите майки ще заведат малките си на по-тих плаж
по крайбрежието на брега, докато изчакват замръзването на океана.
Образуването на леда е съвсем в начален стадий.
В Канадска Арктика обширни участъци по бреговата линия
са все още достъпни и очакват своите посетители.
Белугите - белите китове на Севера.
Те разчитат на откритите води, за да стигнат до обичайното място за среща.
Това е пътуване, което поемат всяка година по един и същ маршрут.
Бебетата белуги плуват залепени за гърба на майките си.
Това е само на месец,
а ще са му нужни още пет години, за да стане бяло.
Хиляди белуги се спускат през едно специално устие
в Канадския Арктик.
Храната не е това, което ги довежда тук.
Любопитно е, че те имат лична хигиена.
Когато приливът е малък, те плуват в плитчините
и се плацикат с голям ентусиазъм.
Дори си правят пилинг след това.
Едрият пясък е като люфа
и търкането на телата им в него
им помага да свалят мъртвата кожа.
Освен, че по този начин се почистват, изглежда, че
това ги кара да се чувстват добре.
Блаженство!
Водата в устието е по-топла и по-малко солена,
което изглежда омекотява кожата им и прави търкането по-ефективно.
Устието е само временно спа за китовете,
океанът скоро ще замръзне и ще ги принуди да се отправят обратно на юг.
Големите колонии от морски птици са бижуто на Арктика.
Брюнската тънкоклюна кайра е прекарала летните месеци под
острите скали, далеч от обсега на хищници.
Те са сред най-многобройните птици в Северното полукълбо.
Само тази колония наброява около 100 хиляди птици,
а има още много по цялото протежение на арктическото крайбрежие.
Само след няколко седмици тези скали ще са опустели, но
преди тънкоклюната кайра да напусне, ще трябва да отгледа малките си.
Крилата им са напълно оформени, но все още са твърде малки.
За да ги използват за летене - това ще бъде предизвикателство.
Има 150 метра надолу и те трябва да ги прелетят, за да стигнат до морето.
Потегли.
Падна бързо и оцеля от катастрофата.
Пилетата са манна небесна за арктическите лисици.
Следващото пиле е съпровождано от родителя си.
Отново провал.
Това изглежда по-добре!
Успех!
Приземяването във водата носи сигурност,
а и лисиците не могат да ги достигнат там.
Малките остават под крилата на майките си още месец.
Тънкоклюните кайри не са единствените, които се подготвят за напускане,
милиони посетители на Арктика се подготвят да се отправят на юг.
Малките на кайрите не могат да летят все още,
затова техните семейства ще плуват към зимния им източник на храна.
Това е пътешествие, което ще ги отведе хиляди километри на юг
в открития океан и далеч от приближаващите ледове.
Размножителният сезон приключва и тишината отново обгръща Арктика.
Първата буря за есента
разчиства вече безлюдните места за гнездене
и донася неочаквани богатства на малцината, които са останали.
Откритията не остават тайна задълго.
Това е огромна перка на умрял кит.
Полярните мечки пристигат от недалеч,
водени от невероятно добре развитото си обоняние.
Мечките пристигат една по една,
въодушевени от огромната 18 метрова маса за хранене.
Те са необичайно спокойни,
но с храна, достатъчна за всички, няма нужда от излишни спорове.
Най-вкусните хапки обикновено са под водата.
Други предпочитат вечерята си с малко зеленина.
След доброто похапване
няма нищо по-хубаво от добрата компания.
Въпреки репутацията си на единаци,
учудващо е колко социални могат да бъдат полярните мечки.
Температурите в цяла Арктика падат
и водата започва да замръзва.
Всеки ден над 30 000 кв. км в океана
се превръщат в лед, като студа се разпростира на юг.
Най-напред мазнината изплува на повърхността.
След това започват да се появяват палачинки от лед.
Палачинките се съединяват и образуват един цял лист.
Арктическият океан замръзва отново.
Най-накрая семейството може да се завърне на леда, на който принадлежи.
Минали са 6 месеца, откакто малките са се появили на бял свят.
Те са оцелели от опасните топящи се ледове през пролетта
и липсата на храна през лятото,
и сега вече могат да бъдат в стихията си.
Докато на север, планетата ни се отдалечава от Слънцето,
големият студ пътува на юг.
Температурите в тундрата започват да падат.
Кратките дни и студените нощи предизвикват драматични промени
във върбите и боровинковите храсти.
Те спират да произвеждат зеления пигмент, абсорбиращ слънчевите лъчи,
и червеният и жълт пигмент изпълва листата им.
Тундрата пламва в цветове и променя целия пейзаж.
Овцебикът маркира територията си със секрет от жлезите на лицето си.
Подготвя се за размножителния си сезон.
Подготвя харема за жените си, които
пасат последните летни треви.
Това трябва да е охраната му.
Някой външен пристига,
голям мъжкар, чиито намерения скоро ще станат ясни.
Новодошлият предпазливо обикаля около местните.
Местният трябва да предизвика нарушителя.
Тази битка на полярните титани може да се превърне в битка до смърт.
Сблъсъкът е като катастрофа с 50 км в час.
Здравият череп и шлема от 10 см. дебел рог
осигуряват известна защита на мозъка на овцебика.
През следващия половин час, предимството е ту в единия,
ту в другия, като всеки се опитва да завърши дуела.
Ако единият успее да обърне другия, битката ще приключи.
Залогът е висок, тъй като рискът от нараняване и дори смърт е голям.
Съперникът побягва.
А шампионът се завръща при женските си.
Повечето животни вече са мигрирали на юг, но овцебиковете
с техните дебели палта остават, за да се изправят срещу идващата зима.
През есента въздухът е по-влажен
и украсява листата със скреж.
Ледени кристали израстват като диаманти върху всяка клонка.
Навсякъде из тундрата реките и земята постепенно замръзват.
Стъклени храмове от останалата вода
остават заключени зад леда.
Скоро, дори най-големите водопади ще станат неподвижни.
Тундрата ще бъде пременена отново.
Изглежда безлюдна.
Елените карибу също мигрират.
За разлика от овцебиковете, карибу отиват направо на юг през зимата,
но това е едно дълго и трудно пътешествие.
Използват заледените езера за пътища, защото са плоски и твърди,
но изглежда понякога копитата и ледът не са добра комбинация.
Хубаво ще е игривите мъжки да
хвърлят по едно око на пътя, тъй като размножителният сезон тепърва започва.
Женската е обградена от мъжки
с много по-големи рога.
Женските са заети с храненето за зимата,
но на мъжките съвсем други неща са им в главата.
Женската се прави на недостъпна.
Решила е да накара обожателя си да я преследва.
Няколко други мъжкари също се включват в надпреварата.
Тя е доста пред тях, но влюбените мъжкари бързо я настигат.
Един от по-големите се отделя, за да се справи със съперник.
Но сега той е доста зад останалите претенденти.
По-младите са с по-леки рога
и бързо настигат женската,
но те забавят темпото и старият ги настига.
Той отново се спира да се бие.
Неоспорима победа на големия мъжкар.
Той е спечелил уважението на останалите
и сега те остават зад него.
Преследването се превръща в игра,
един поглед на шефа и всички останали замръзват.
Изтощеният мъжкар пази наградата си, но трябва първо да се възстанови,
преди да оползотвори победата си.
А стадото трябва да продължи пътуването си на юг,
за да избегне най-лошото от приближаващия студ.
От океана до тундрата
северната част на планетата ни е напълно замръзнала.
Антарктика.
В най-южните части есента може да бъде особено дива
и с непредсказуемо време.
Южна Джорджия е разделена от скална преграда
от обширния Южен океан.
Тя е дълга само около 200 км. и е съставена от няколко части.
Този океан генерира едни от най-големите вълни на планетата ни,
те увеличават големината и силата си, преминавайки през цялото земно кълбо,
непрекъсвани от сушата приблизително 20 000 км.
Като на шведска маса, те носят на Южна Джорджия и много храна.
Труп на кит.
Награда, за която си заслужава да се борят летящите сърфисти.
Гигантските петрели са хищниците на Антарктика
и винаги първи нападат плячката.
Залъкът е хвърлен и всички го нападат.
Като едни пернати динозаври, те включват човките си в битка.
Тези касапи правят услуга и на всички нехаресващи месо.
След като трупът е вече разфасован пустинарките се присламчват за храна.
Има прекалено много храна за жителите на Южна Джорджия,
за да си позволяват да бъдат дребнави, имайки предвид наближаващата зима.
След малкия празник е време за изплакване и центрофуга.
Размножителният сезон най-накрая е свършил
и петрелите скоро ще трябва да се отправят към морето,
за да избегнат лютата зима.
Снежната буря е лоша поличба.
Храната е на привършване и скоро плажовете на Южна Джорджия
ще останат пусти и покрити с лед и студ.
Малко по на юг
първите бури тепърва застигат континента на Антарктика.
Пингвините адели трябва да подготвят малките си,
преди зимата да ги е застигнала след няколко седмици.
Малките са само на 3 седмици.
Пухестите им палта все още не са добре развити
и те се събират накуп, за да се стоплят.
Тези детски ясли имат огромно значение, докато
повечето от родителите им са навътре в морето,
ловейки риба за бързото отрастване на децата им.
Когато родителите им се завърнат,
бързо забравят за удобствата при другарчетата им.
И двете пилета са зверски огладнели.
Но може да има достатъчно храна само за едно от тях.
Тази надпревара може да определи кой има по-голям шанс.
Повечето адели успяват да отгледат само по един мъник всеки сезон.
А този може да не бъде от тях.
Номер едно става все по-силен с всеки изминал ден.
След като бъде нахранен, родителите бързо трябва да намерят още храна.
За да отгледат малките си преди началото на зимата,
пингвините трябва да работят като по часовник.
Родителите трябва да изминат над 160 км.,
за да намерят най-доброто място за храна,
и понякога отсъстват за по няколко дена.
Те се завръщат с килограм риба и калмари в стомасите си,
за да нахранят малките си, и отново повтарят целия процес.
Това трябва да бъде свършено преди морето да замръзне отново.
На седмата седмица малките са загубили и последния си бебешки мъх
и сега са напълно екипирани да приемат предизвикателство.
Само им липсва малко увереност.
Може би ще им помогне, ако видят как го правят родителите им.
Ето...без никакво усилие като грациозна риба.
Изглежда пингвините не се раждат с любов към водата.
Да останеш под водата е следващият проблем.
Контролът явно е умение, което се нуждае от практика.
Все пак е някакво начало.
Най-накрая могат да достигнат ледените полета.
Плуването е първият от много уроци.
Те трябва да се научат да разпознават опасността във всичките й форми.
Леопардов тюлен.
Веднъж качили се върху леда, пингвините не са в безопасност.
Всяка година леопардовият тюлен взема около 5000
само от тази колония.
Тези, които са оцелели, се понасят към Южния океан.
Те ще прекарат следващите 5 месеца, хранейки се в морето,
избягвайки голямото замръзване, което скоро ще обхване Антарктика.
Ледът напредва с около 5 км. всеки ден.
В крайна сметка, над 5 млн. кв. км. лед
ще обгърнат континента на Антарктика,
удвоявайки ефективно размера му.
Голямата бяла пустиня е празна.
Но не задълго.
Странно е, че императорските пингвини пристигат,
точно когато другите пингвини напуснаха.
Сега тези гиганти са на власт.
Те са се хранили цяло лято в морето и достигат до около 40 кг.
От ръба на морския лед те се отправят към колонията си...
...но препятствия и парчета ледени блокове се изпречват на пътя им.
Мъжките са натрупали много мазнина по това време на годината.
Това ще бъде решаващо за тяхното оцеляване през следващите месеци,
но няма да ги улесни при преминаването през тесните пролуки.
Оставяйки всичко това зад гърба си,
те потеглят на 30 км. марш към фризера, за да се размножават.
Единствените животни, които го правят.
Влачейки се, те могат да пътуват два пъти по-бързо,
а и така отнемат от тежестта на изморените си крака.
Тяхната цел е да достигнат до дебелия лед край брега,
който ще остане твърд достатъчно дълго, за да отгледат малките си
през идните месеци.
Колонията им е между айсбергите, заклещени в замръзналия океан,
които ще ги предпазват от жестоките ветрове на Антарктика.
Наскоро заформилите се двойки се разхождат заедно по брега.
По време на ухажването, партньорите се цупят и правят различни пози.
Това е важен процес между двойките,
който силно ще заздрави връзката им.
Финалният акт е лишен от всякаква елегантност,
но за сметка на това е бърз.
Яйцето се излюпва няколко дни по-късно.
То е струвало всичките запаси на женската.
Тя няма какво повече да му даде
и го оставя при мъжкия, докато се излюпи.
Двойката трябва да е бърза.
Ако яйцето остане на леда прекалено дълго, то ще замръзне.
Когато яйцата им са вече под закрилата на мъжките,
женските тръгват на дълго пътешествие обратно към морето.
Слънцето също напуска и няма да се върне доста месеци.
Скъпоценните яйца, намиращи се между краката на мъжкия,
ще бъдат ужасно изпитание за тях, което определено ще си заслужава.
Без никаква храна и топлейки се само помежду си,
те ще опитат да запазят следващото поколение живо,
оцелявайки в едни от най-тежките условия на Земята.
Не всички от тях ще успеят.
В двата края на планетата
Слънцето залязва за последен път през есента.
Смяната на сезона е към своя край,
започвайки безкрайна тъмнина и студ.
Следващия път - зимата на полюсите.
Най-тежките и студени условия на земята.
Ледът взема контрол над замръзналата планета.
Грандиозното завръщане на Императорските пингвини е
ключово събитие за екипа на Замръзнала планета.
Екипът ще трябва да снима
в най-опасната от всички полярни среди -
ръбът на морския лед.
Ще трябва да се снабдят с всичко, от което ще имат нужда за месец
живот на замръзналия океан.
На борда са операторът на високоскоростната камера Джон Атчисън.
Подводният оператор Дидие Нойрот.
И операторът Чадън Хънтър.
С излитането на самолета, екипът остава сам-самичък.
Това е домът ни за следващите няколко месеца,
но няма вид на такъв все още.
Палатките им ще бъдат подсигурени на постоянния лед,
но те са все още на километри от океана, където се надяват да снимат.
Местните имат голямо желание да се запознаят
с всичко с подобна форма и размер.
Императорите са добре дошли съседи около лагера,
но екипа трябва да ги заснеме, когато се връщат от водата,
а, за да направят това, те са изправени пред тежка задача.
Те трябва да намерят път към открито море
през променящия се пейзаж от назъбени ледове.
Първото им изследователско пътуване не изглежда обещаващо.
Никакви карти не могат да им помогнат в постоянно променяща се среда.
Единствената следа, че океанът се намира някъде на изток
е потвърдена от съпровождащите ги пингвини.
Някакви предложения, Дидие? - Трябва да намерим пътя.
Да. - И ще открием пътя.
Харесва ми нагласата ти. Пингвините са намерили пътя.
Изглежда, че Императорите ще бъдат ключа към откриването на целта.
Хайде да тръгваме.
С помощта на пингвините, водещи ги по пътя,
моторните шейни са натоварени с 500 кг. оборудване и вече
пътуват през ледения лабиринт.
Трудности има, както за снимачния екип, така и за пингвините.
Когато ледът спре напредъка им, е време за малко тежка работа.
Следващите 3 дни са прекарани в къртене на разбития морски лед
километър след километър.
Вече разчистили ледените блокове,
те забелязват тяхната цел - дупка в океана с пингвини в нея.
Джон първи е заел мястото си.
Той се надява да улови най-добрите кадри,
използвайки компютъризираната високоскоростна камера.
Но опитите да се заснемат пингвините под водата са прекъснати
от неочакван посетител.
Видяхме главата на огромен леопардов тюлен,
ще се приближим да видим какво се случва.
Трябва да бъдем много внимателни, защото тези момчета могат да
изскочат много бързо от дупката и да ни ухапят,
но предполагам, че червените ни дрехи ще ни предпазят в известна степен?
Да бъдат облечени в червено може да е идеята за безопасност на Дидие,
но останалата част от екипа има друго отношение към леопардовите тюлени.
Те пазят яростно територията си и не се страхуват да нападнат хората.
Мисля, че съм по-бърз от тях на земята.
Много е вълнуващо.
Това е първият път в живота ми, когато виждам леопардов тюлен
и той изскочи от дупката и тръгна...
...да се бие с нас.
Има много адреналин.
Този тюлен уплаши пингвините
и е време за екипажа да опита с нова дупка.
Хей, здравей.
Можеш ли да го видиш?
Докато тюлените са наоколо, надеждата за заснемане на пингвините е малка,
но сега по-голяма опасност крие промяната във времето.
Това тъмно петно в далечината е нос Вашингтон.
Това е краят на континенталната част. Не можем да видим нищо друго.
Загубим ли поглед от него
оставаме съвсем сами върху леда.
Видимостта става все по-слаба.
Започнал е да вали сняг и вятърът духа толкова силно към брега,
че може да откъсне леда, а ние не искаме да сме там.
Мисля, че трябва да приключим със снимките за деня.
Всички знаци показват, че предстои голяма антарктическа буря.
Ветровете достигат до над 100 км/ч и всички се оттеглят в палатките си.
Силният вятър се обръща в сняг.
На най-сухия континент на земята обилните снеговалежи са рядкост.
Навалелият сняг изненадва пингвините и снимачния екип.
Всеки ден те трябва да изкопават оборудването си.
Снимките са временно спрени.
След седмица и метър навалял сняг по-късно, хребетът вече се вижда
и екипът е готов отново да се завърне на ръба на леда.
Следвайки стария път през замръзналия лабиринт
и без леопардови тюлени на пътя, е време
за нов опит с подводната камера.
Тя е малко тромава, но дава възможност на екипа да заснеме подводни снимки,
без да ги подлага на риск в леденостудената вода.
Страхотно! Виждам няколко да се приближават.
Пингвините идват към дупката. Това е страхотно.
Целта сега е да се заснеме великото излизане от дупката на пингвините.
Но има един проблем... коя дупка?
Тези пингвини ни засрамиха.
Сменяхме няколко пъти дупките, за да ги заснемем как излизат,
а те всеки път се появяваха зад нас.
Колкото и да опитва екипът, винаги има някой, който не е прочел сценария.
Джон снима, но не може да види снимките си,
преди да ги е свалил на компютъра.
Докато той чака, Дидие се възползва от шанса си.
Хайде приятелю, хайде.
Ако не можеш да ги победиш, присъедини се към тях.
Време е за малко гмуркане в най-студените води на земята.
Ще се видим от другата страна.
Екипът е на 500 км. от помощта,
а има само една малка дупка в момента за спасително въже.
Разкрива се един вълшебен свят.
За пръв път
Дидие вижда това, което виждат и пингвините под леда.
Това е Антарктика в най-голямото си очарование.
За Чадън, след седмици борба,
това, което е чакал, скача буквално в скута му.
Мисля, че съм на пътя им.
Идва и един малък, ето го.
Нападнат съм от пингвини.
Мисля, че се получи този път. Трудно е да се каже.
Камерата на Джон най-накрая успява да улови
страхотни кадри от завръщането на императорите.
С това изпълнение на пингвините
всичко си идва на мястото.
Екипът най-накрая успява да заснеме
най-успешното коремно търкаляне на Антарктика.
Превод и субтитри: @inedkov и @VikiToncheva - www.inedkov.com