Превод и субтитри - @inedkov & @VikiToncheva www.inedkov.com
Полярна зима.
Това е планетата ни в най-враждебния й вид.
Тези, които са останали тук по това време
трябва да се изправят пред най-суровите условия на Земята.
ЗИМА
Великата Арктика в края на есента.
Празна и изоставена на леда и снега.
Повечето животни са мигрирали на юг преди седмици.
Малцината, които остават, ще бъдат изправени пред жестоки ветрове,
падащи температури и месеци тъмнина.
Женска полярна мечка си търси подслон.
Другите мечки са върху замръзналия океан, търсейки храна,
но тя няма да се храни отново чак до идната пролет.
Използвайки възможно най-малко енергия,
тя започва да копае плитко убежище.
Снегът тук е лесен за работа.
Той е мек и лек.
Сигурен знак, че скоро ще се натрупа много повече по този склон
с настъпването на зимата.
Тя се нуждае точно от това.
Ако го е избрала правилно,
арктическият вятър ще свърши повечето от работата и.
Веднъж снегът да стане достатъчно дълбок,
тя ще продължи да копае, за да си направи бърлога.
Чак тогава ще може да легне, чакайки малките и да се родят.
Ледът вече покрива два пъти площта, която е била през лятото.
Тези животни, които преди няколко седмици
бяха слезли тук да се хранят в морето, сега са хванати в капан.
Но има и прозорци в тази бяла пустиня.
Входове към богатия долу океан.
Повечето птици са мигрирали на Юг.
Но в замръзналото Берингово море,
патици от един определен вид
се събират заедно в едно огромно ято.
Очилатите гаги.
Стотици хиляди от тях.
След всички морета, които са ги хранили през лятото,
освен замръзналите, това е последното им убежище.
Подобни петна от открита вода,
поддържани без лед от силни течения,
са получили руското име "полиния".
Ако тази полиния остане отворена през цялата зима,
патиците ще избегнат изтощителната миграция.
Това е огромен залог и риск,
особено за очилатата гага, понеже
тази полиния притежава цялата съществуваща популация.
Заобиколени само от лед, оцеляването на тези очилати гаги
зависи само от този единствен и нестабилен оазис.
А условията тук могат да се променят много бързо.
Малък басейн.
Тук очилатите гаги научават горчив урок.
Ранна зимна буря ги е уловила,
а ледът постепенно се затваря.
Басейнът се свива, а патиците замръзват до смърт.
Тези комарджии загубиха.
Тъй като влиянието на слънцето продължава да намалява тук на север,
студът настъпва на юг към арктическите земи.
Зимата настъпва с унищожително-разрушителна сила.
Скреж.
Ледени кристали се образуват от замръзването на влагата във въздуха.
В растенията, същото нещо се случва и с
водата в техните клетки и сокове.
С падането на първите слани повечето растения ще умрат.
Вътрешността им ще бъде разкъсана от ледените кристали.
Иглолистните дървета обаче, като елата и бора,
могат да издържат на много ниски температури.
Това са дърветата, които създават най-голямата гора на планетата ни.
Това е тайгата.
Опасва земното кълбо и съдържа 1/3 от всички дървета на Земята.
С наближаването на зимата, мразовит въздух от Арктика
среща топъл и влажен от Юг
образувайки особено тежки снегове.
За големите животни от гората
няма начин да се скрият от зимата.
Но размера, за бизоните от Северна Канада,
в случая е тяхното спасение.
Големите им тела губят по-малко топлина
и им осигуряват по-добра изолация.
Може би затова тези бизони
са най-големите сухоземни животни в Северна Америка.
Само по-голям хищник може да се справи с тях.
Вълците ловуват по-добре, когато са на групи,
но тук има само два от тях, а плячката, която преследват са гиганти.
Голямата арктическа пустиня се простира навсякъде.
Винаги някъде има някой бизон.
Тези дълбоки следи в снега са лесни за следване,
но по кой път е поел бизонът.
Надушили са следа. Ловът започва.
Бягането по следите на бизоните е лесно.
Снегът е утъпкан и твърд.
С това темпо вълците скоро ще ги настигнат.
Опитват да минат на пряко.
Огромните бизони изорават девствения сняг,
но за вълците дълбокият сняг е пречка,
от която губят преднина.
Ловците се включват отново в следите и надпреварата продължава.
Бизоните са единствената плячка тук през зимата.
Вълците нямат друг избор, трябва да се справят с тях.
Но и бизоните са 10 пъти по-големи от тях.
През зимата границата между живота и смъртта е толкова тясна, че
дори малкото нараняване за вълците може да бъде фатално.
От решаващо значение е да изберат правилната цел.
Тази е много голяма.
Добро решение.
Този е по-малък, на около година.
Въпреки, че е млад, не е по-малко тежък
от двата вълка заедно, и е изключително силен.
Мъжкият вълк се оттегля.
Вероятно се страхува да не бъде ранен.
Но женската е по-решителна, или по-отчаяна.
След като е стигнала до тук, трябва да се справи с убийството му.
И за двама им това е битка на живот и смърт.
Бизонът вече няма сили.
Битката приключи.
Зимата се задълбочава. Снегът продължава да натрупва,
засипвайки гората.
Някои дървета са натоварени с до три тона сняг.
Той закрива и малкото светлина по тези географски ширини,
което съкращава периода на растеж още повече
и ограничава растежа на дърветата на север.
Така снегът влияе и на развитието на дърветата,
и на площта на гората.
Това се отразява и на животните.
Хубаво е да имаш приятели,
ако искаш да намериш храна по това време на годината.
Росомахите и гарваните си помагат в тайгата.
Това е най-трудният период за намиране на храна.
Но росомаха знае, че гарвановият крясък
е като звънче за вечеря.
Гарванът назначава най-добрата отварачка в гората.
Трупът на лоса е здраво замръзнал,
но росомаха има изключително силни челюсти,
които се справят със замръзналата храна.
Клюнът на гарвана е по-пригоден за останките.
Гарванът трябва да бъде търпелив.
Апетитът на росомаха е легендарен.
Според поверията, той може да изяде много повече наведнъж,
отколкото всяко друго създание в гората,
откъдето идва и прозвището му- чревоугодникът.
Това, което росомаха не може да изяде сега,
запазва дълбоко замразено.
Ще зарови тези парчета храна в гората,
планирани за трудни времена.
За известно време снегът е съюзник.
Полевките остават активни през зимата под снега,
въпреки минусовите температури отгоре.
Пътувайки през тесни коридори,
те се местят от джоб на джоб с перфектно замразена храна.
Снегът е чудесен изолатор,
така че тук долу, температурата никога не пада
повече от градус или под нулата.
За полевките е достатъчно топло, за да виреят,
дори да нямат размерите на бизона.
Има години, когато, числеността им рязко нараства,
тогава те са принудени да излязат на повърхността, за да търсят още храна.
Голямата сива сова е тих и много опитен ловец,
но дълбокият сняг може да бъде извън обсега й.
Но такъв сняг не е пречка за един хищник.
Най-малкото за невестулката.
Малък ловец, но опасен за полевката.
Тялото и е със същата ширина като на полевката,
така че тя няма къде да отиде, където невестулката да не може да я последва.
Дългата и тънка фигура на невестулката
е перфектна за лов в тунели,
но възможно най-лошата форма за запазване на топлината.
За това се нуждае от нещо друго, за да го прави.
Тя скубе козината от тялото си снопче по снопче.
И сега събира всички заедно, за да направи уютно одеяло,
с което да спи в бърлогата си под снега.
Средата на зимата в северните гори.
Слънцето е твърде ниско и е полумрак по пладне.
Още по- на север във Великия Арктик,
Слънцето е зад хоризонта от месеци
и ще бъде още няколко, преди да се появи отново.
Мъжките полярни мечки прекарват зимата върху замръзналия океан.
Малко същества могат да издържат на тези условия.
Ако е късметлия, ще намери мърша, която
би могла да осигури малко храна,
вероятно такава от лисица или друга полярна мечка.
Но в противен случай, той ще трябва да живее от собствени резерви.
Време, което минава толкова бавно.
Но от подветрената страна на склоновете, под снега,
започва нов живот.
Мечетата се раждат малки и слепи.
Ранното раждане е по-лесно за майката, която е полубудна.
Въпреки нейната сънливост,
кърмаческите й инстинкти са поразителни.
Къткащите звуци на бебето
я стимулират да произвежда мляко.
И то какво мляко!
То е девет пъти по-богато от нашето
и дава възможност да удвояват теглото си на всеки няколко седмици.
Минаха два месеца,
откакто дойдоха първите есенни снегове.
След около още два, семействата полярни мечки
ще излязат върху заскрежените склонове
по целия Арктик.
Но засега те лежат защитени
вътре в ледените си пашкули.
Хиляди километри над Земята,
Полярното сияние осветява небето.
След милиони километри път в космическото пространство,
слънчевите ветрове, привлечени от магнитната сила на полюсите,
се сблъскват със земната атмосфера.
Трилиони заредени частици
танцуват по небето.
Над Арктика, "Aurora Borealis" -
Северното сияние.
На юг, "Aurora Australis"-
Полярното сияние,
което носи светлина на дългата антарктическа зима.
Тези зрелищни игри на светлината са просто закачка.
Вероятно слънчева енергия,
но без топлина, която да помогне на императорските пингвини.
Арктическата зима е страшно студена,
но тук в Антарктика,
тъмните месеци са дори по-свирепи.
Мъжките пингвини не са яли от месеци,
и имат само себе си за защита от силния вятър.
На всеки е било поверено по едно скъпоценно яйце,
балансирано върху краката им.
Ако яйцето бъде изпуснато на леда дори за момент,
пилето вътре би умряло
и всичко това ще е било за нищо.
Императорите не са съвсем сами.
Уедълски тюлен.
Единственият бозайник, който остава тук цяла зима.
Те трябва да имат дупки за дишане,
и затова постоянно трябва да издълбават леда
който заплашва да ги затвори,
изтръгвайки прясно замръзналите парчета
със специалните си широко отварящи се челюсти.
Под леда, те са извън обсега на острите зимни ветрове.
Морето е — 2 градуса по Целзий.
Топла баня, в сравнение с, условията навън.
Покривът от лед изолира този свят от буйните промени горе.
Температурата тук долу почти не се е променяла
последните 25 млн. години.
Разбира се, животните все пак трябва да са издръжливи.
Тази борчгревинки риби имат антифриз в кръвта си
и са спокойни плувайки сред ледените кристали.
Много от животните тук имат забележително дълъг живот,
дължащ се вероятно на благоприятните условия.
Някои от гъбите могат да бъдат на хиляди години и
толкова големи, че човек да се скрие сред тях.
Могат да бъдат дори много по- контрастни от тези в
мрачният и ветровит свят точно отгоре.
Но тук съществува постоянна опасност.
Причудливи форми във водата разкриват присъствието си.
Създадени са от солен разтвор.
Супер концентрирана солена вода.
Това е предупреждение.
Новообразуващият се лед горе
оставя след себе си разтвор, който е изключително солен
и потъва много бързо.
Когато разтвора се спуска, морската вода около него замръзва незабавно
и образува обвивка от лед като сталактит,
която се спуска надолу към морското дъно.
Зимата от студения свят горе се пренася и тук долу.
Достигайки морското дъно,
убива всичко, до което се докосне
прибирайки го в ледени гробници.
Дори и в относително топлата вода,
смъртоносният студ на зимата
заплашва живота на морското дъно.
Морското дъно крие и други опасности.
Налягането в дълбините запазва водата в течно състояние,
макар и температурата да е далеч от замръзване.
Теченията изтласкват студената вода, но тя се превръща в лед
обхващайки всичко недалеч от нея, което не може да се движи.
След това ледът, който е по-лек от водата,
започва да изплува заедно с всичко закрепено за него.
Дори някои от най-бързите животни са били заловени.
Ледът почиства морското дъно
разпръсквайки към повърхността
останките от живот.
Знак, че краят на зимата наближава.
Песента на мъжките Уедълски тюлени
предизвиква съперниците им на битка.
Звуците, които издават мъжките тюлени, могат да бъдат чути на 20 км. от тук.
Целта му е да запази най-добрите дупки за дишане, понеже
от това зависи чифтосването му през пролетта.
Виковете му създават мощни ударни вълни във водата.
Те са заплаха.
Тази дупка е вече спечелена
и собственикът й няма да се откаже от нея току-така.
Не се получи този път.
Претендентът трябва да намери дупка с по-слаб съперник.
Битките продължават докато женските се завърнат,
а това време наближава.
Слънцето се завръща в Антарктика.
Най-дългата нощ на Земята си отива
и зимата отстъпва място на пролетта.
Женски императорски пингвини.
След 4 месеца хранене в морето
те се завръщат охранени и добре изглеждащи.
Освен всичко изглежда могат и да летят.
Но зимата в морето изглежда ги е оставила малко встрани от практиката.
Няма време за губене.
Далеч от тук, мъжките ги очакват.
Докато женските ги е нямало, ледът се е разраснал
и е увеличил двойно разстоянието до колонията им.
На повече от 100 км от тук, мъжките имат отчаяна нужда от помощ.
Въпреки, че правят всичко по силите си да пестят енергия,
много от тях са на ръба на силите си, умирайки от глад.
Отново заедно след 3 месеца.
Наградата за нейното завръщане?
Първа среща с малкото й.
Време е за предаването му.
Бащата установява, че е трудно да се раздели с него.
Нужно е малко убеждаване от половинката.
Той е преживял най-ужасните условия на Земята, за да
осигури оцеляването на мъника
и връзката му е доста силна.
Размяната трябва да бъде бърза,
тъй като малкото пиле е незащитено и може бързо да замръзне върху леда.
Задачата, започната през есента, е завършена.
Въпреки малките шансове,
скъпоценното пиле е оцеляло през зимата
и вече е с майка си. А тя носи храна…
Първата прясна храна за мъника.
Нейната мисия е изпълнена.
Но за други майки
пътешествието завършва с разочарование.
Техните малки не са оцелели.
Женските се нуждаят от подкрепа, за да останат силни.
Всяко пиле, което се отдели от родителите си
е подложено на риск да бъде отвлечено.
Създалият се хаос може да е следствие от разочарованието на родителите,
но последствията могат да бъдат трагични.
За тези императорски пингвини, които са оцелели
най-лошото за тази година е приключило.
Скоро ще има изобилие от храна за всички.
Императорите са се хвърлили срещу полярната зима и са спечелили.
Рискът си е струвал.
Всички останали животни са избягали,
само за да успеят да отгледат малките си.
А сега, те са тези, които ще се възползват най-много
от богатата на юг, пролет.
Още едно завръщане е знак, че пролетта е отново тук.
Аделите, които са прекарали зимата в морето са отново тук,
но те не са оплодени все още, да не говорим за яйцата им.
Сега, най-накрая, мъжките императори могат да се завърнат
там, където се чувстват у дома.
Един сезон си отива и започва друг.
Пингвините скоро ще се присъединят към вече мигриралите и
далечният юг ще живне за следващите няколко месеца.
Малцина са тези на север и юг,
които могат да преживеят зимата
в най-далечните краища на нашата планета.
Повече от всеки друг сезон на полюсите, зимата
представлява най-голямо изпитание за екипа на замръзнала Планета.
Екипът трябва да се бори с ветрове над 160 км/ч
и температури по-ниски от - 50 градуса по Целзий.
Лодките им са хванати в капана на морския лед в продължение на дни,
а мечките са заклещени навън.
Едни от най-мразовитите места
са близо до Полярния кръг в Северна Канада.
Зимата температурите падат до под — 40 градуса и остават така.
На края на обширната тайга,
екипът се надява да заснеме едно от най-забележителните
ловувания на планетата.
Това, което ще трябва да преживеят, е една борба с природата.
А това, на което ще станат свидетели, е безмилостна битка
на живот и смърт.
Националният парк, Уд Бъфало
обхваща над 45 хил. кв. километра.
Колкото големината на Дания.
Един от малкото оператори, които са заснели вълците и
бизоните тук е Джеф Търнър.
Първият ми опит да заснема вълците и бизоните в
този национален парк бяха преди 15 години.
Придвижването по земята е
изключително трудно по всяко време на годината,
но през зимата е просто невъзможно.
Бързо установихме, че единственият начин, ако искаме да се получи нещо, е
да се издигнем във въздуха.
Екипът на Замръзнала Планета никога не е правил
въздушни снимки при толкова ниски температури.
Първото изпитание за режисьора Чадън Хънтър е
да защити чувствителната камера.
При — 40 електрическите кабели дават на късно и гърмят като фойерверки.
До каква температура може да лети? - Минус 40.
Въздушният оператор Майкъл Келъм
идва от слънчева Калифорния
и никога не е очаквал толкова ниски температури.
Какви са най-ниските температури, на които си работил?
Обикновено на около 20 градуса, Лос Анжелиско време.
Наистина? - Аз съм само за Санта Моника.
Работата с деликатната техника, докато носиш ръкавици, не е лесна.
Компютърът и джойстика са нужни за контролирането на въздушната камера
прикрепена за външната страна на хеликоптера.
Затоплило се е до — 38. - Майкъл трябва да избира
между сръчността и топлината.
С вече монтираната камера
въздушният екип може да прелети стотици километри
в търсене на животни.
Междувременно Джеф е все още на крак,
изследвайки другата страна на националния парк.
'Чудя се какви ги върши Джеф на земята?'
Студено е!
С този вятър днес е около — 37,
така че...трябва да носим тези нагреватели,
поддържайки камерата работеща при тези температури.
От 1 км. височина,
Чадън вижда вълча глутница.
'Мога да видя вълци. Виждам вълци близо до Бъфало.'
10, 15. Голяма глутница е.
Имаме голяма глутница вълци тук.
Оказва се, че глутницата достига
дори до 25 индивида.
Една от най-големите заснемана някога.
'Има още два вървящи от ляво.'
Изглежда, че вече са тръгнали на лов.
Хеликоптерът позволява на екипа
да се движи незабелязано и необезпокоявайки глутницата.
Хайде да направим едно кръгче около тях.
'Изглеждат доста, определено.'
Глутницата се придвижва към плячката си, а екипът е на точното място.
'Настигат ги, ето ги бизоните пред тях'
Преследването започва.
Сега е нужна голяма концентрация,
както от пилота, така и от оператора, за да останат снимките на фокус.
'Страхотно, приближават още.
'Имаме прекрасна малка глутница.
'Имаме страхотни снимки на глутницата приближаващи вълци.
'Засне ли ги? - Да, успях.
'Ще опитам да приближа още малко. - Добре, приближи ако можеш.
'Искам да заснема вълците в края на глутницата.'
Вълците успяват да уловят млад бизон.
'Божичко!'
Докато Майкъл се опитва да стабилизира,
никой не е подготвен за това, което ще се случи.
'Виж, мисля, че го приближиха доста.'
Близо еднотонен бик преминава през вълците и младия бизон.
Никога не съм виждал нещо такова в дивата природа.
Това е невероятно.
Екипът успява да заснеме нещо ново и необичайно от въздуха,
но Джеф не е наоколо.
За да завършат сцената, те ще трябва да работят заедно.
С помощта на хеликоптера и Джеф
те ще успеят да покрият земята и въздуха.
Тази глутница ще се храни следващите няколко дни и екипа трябва да напусне.
Джеф отвежда екипа дълбоко в пустошта в търсене на нова глутница.
С всички на борда има повече очи за наблюдаване.
Бягащ бизон може да значи само едно нещо - вълци.
Но този път, само два.
Джеф трябва да предвижда всеки ход на животните
и да насочи хеликоптера къде точно да кацне.
Тръгнали са насам.
Трябва да разбера на къде са тръгнали бизоните
и да опитаме да стигнем там преди тях.
Ако го приземя на грешното място, ще ги изгубим.
И най-вероятно няма да имаме втори шанс.
В момента, в който излезеш от хеликоптера,
и той остане зад гърба ти,
чувстваш невероятно усещане на изолация.
Към езерото. Аз ще ви водя.
Надолу и надясно.
Надолу. Приближи.
Гледайте, точно зад тях сме.
Когато видях стадото изскачащо от ъгъла
знаех, че съм застанал на правилното място.
Бях точно пред тях.
Бягащите бизони срещу теб
могат да накарат сърцето ти да изскочи.
Бизоните имат слабо зрение и не могат да видят Джеф.
Следва игра на нерви.
Тежащи един тон и бягащи с над 60 км./ч.,
една грешна стъпка и бизоните могат да убият Джеф.
В последната секунда те го забелязват
и три от тях преминават на сантиметри от него.
В края на стадото вълците са ги заклещили.
Опитват да разделят един от малките.
Хванаха го!
Повалят го на земята. Той е все още силен.
Това, което последва беше една от най-емоционалните и зрелищни сцени,
която екипът на Замръзнала планета някога е заснемал.
Джеф е заел точното място.
Той е само на 50 метра от животните
и има възможност да заснеме наистина епичната битка.
Никога не съм бил толкова близо в битка на бизони и вълци.
Мога да ги чуя как дишат.
И силата на бизона,
подхвърляйки вълка наоколо като парцалена кукла.
Не можех да повярвам какви удари понесе този вълк.
Борбата, която ние имахме със зимата,
всичкият този студ и сняг
изглеждаха просто незначително
в сравнение с тези две животни,
които се бореха за животите си.
В продължение на повече от час
гледах как вълкът и бизонът се бият непрекъснато.
И двамата бяха невероятно изтощени.
Гледането на тези две животни в страховита битка на живот и смърт
беше едно от най-въздействащите неща, които съм виждал в дивата природа.
Като режисьор определено се разкъсваш, гледайки подобно нещо.
Знаеш, че трябва да продължиш да снимаш
и знаеш, че това е естествено явление,
но също така е изключително тъжно
да знаеш, че едно от тези две великолепни животни
няма да успее да оцелее.
Бизонът е смъртоносно ранен.
Битката е приключила.
Екипът успя да заснеме забележителен лов
от земята и въздуха.
Всички те се прекланят,
ставайки свидетели на безмилостната борба за оцеляване.
Превод и субтитри @inedkov & @VikiToncheva www.inedkov.com