Могъщи... Смъртоносни...
Секретни...
Най-съвременните военни машини.
Нищо друго на Земята не е толкова плътно пакетирано
с хора и огнева мощ.
Подводниците наистина са воювали в Студената война.
И все пак, въпреки цялата си мощ,
те не могат да се сравняват със силата на морето.
Най-смъртоносният враг на подводничаря не е "другата страна"...
а самия океан.
Дълбокият океан ще намери всяка слабост в нейната стоманена обвивка.
Той може да я изпълни и да я потопи.
Може да смачка могъщия кораб във всеки един момент.
Доста е хуманно, в смисъл, че бивате убити много бързо.
Но океана може също и да задържи в плен подводничаря
и да го убие ужасно бавно.
Това са историите на 4-и обречени подводници
и на хората, които са служили на тях.
Уморих се от това! Съпругът ми беше 25 години във военноморския флот!
Защо? За да погреба сина си ли?
Това са истории за трагедия и смърт...
за оцеляване и мъжество.
"Ние се считаме за елитни войски.
Всички сме подводничари и всички сме заедно в това
от началото до края."
Кое прави мъжете храбри в този подземен воден свят?
От къде намират смелост да се изправят пред смъртта?
Кои са хората на безмълвната служба?
ИЗГУБЕНИ ПОДВОДНИЦИ: КАТАСТРОФИ В ОКЕАНА
20 април, 2002 г. Американската ударна
подводница "Портсмут" от клас "Лос Анджелис"
напуска базата си в Сан Диего и се насочва на юг.
Първата линия на атака на американския военноморски флот
е последната линия на защита.
"Потапяне! Потапяне на кораба на 45 метра.
Потапяне! Потапяне!
Всичко е затворено... 5-4... 5-6..."
"Малко е тъжно пътуването тук долу,
когато знаеш, че няма да видиш
дневната светлина за около месец."
"Портсмут" е проектирана да се изгуби в океана.
Ядреният и реактор би могъл да захрани малък град.
Но кораба произвежда по-малко шум, отколкото самия океан.
"Тръпката от дебненето - това е работата, която най-много обичам.
Обичам прокрадването към някой, атакуването
и това, че те не знаят откъде ще дойдем
и че изчезваш преди да са разбрали дори какво се е случило."
Ушите на "Портсмут" са нейните сонари.
Те могат да чуят кораб на почти 1800 километра разстояние
или звука от храненето на скаридите.
Нейните торпеда се движат във водата със скорост
над 110 километра в час.
"Този кораб е проектиран за война.
В основата си той е създаден, за да унищожава."
Нейните крилати ракети "Томахоук" могат да унищожат цели
на разстояние 1800 километра.
"Затворено и вдигнато.
Потвърждавам включването на оръжието!
Чисто!
Затворете задния люк.
Затваряне на задния люк.
Да го направим!
Внимание, внимание всички да стават от койките!
Внимание!"
Тази величествена машина е управлявана от 134 мъже
от различни краища на страната,
някой дошли от места, не много по-големи от самия кораб.
"Дойдох от малък град, с население 365 човека."
Те може да прекарат месеци тук,
без да видят слънцето или да подишат свеж въздух
и без да чуят и дума от вкъщи.
Лоу: "На борда в подводницата има активност
по 24 часа на ден. Корабът трябва да поддържа курса."
"Бързо започвате да губите чувството си за време, като понеделник, вторник,
неделя. Това не означава нищо вече за никой.
Кога ставаш за пост?
Къде трябва да направиш ремонт? Това има значение."
Тези мъже винаги са в опасност
и то не само от врага.
В известен смисъл, дълбините на океана са много по-опасни
дори от дълбокия космос.
Колкото и могъща и усъвършенствана да е съвременната подводница,
тя все още е уязвима.
И когато нещата се объркат,
последствията твърде често са смъртоносни.
Август, 2000 г. На 11 000 километра от базата на "Портсмут"
руската ядрена подводница "Курск"
влиза в дока на арктическата военна корабостроителница "Западная Лица".
Тя е гордостта на флота на стойност 1 милиард долара.
Дълга колкото два Боинга 747, "Курск" е проектирана
да оцелее при директно попадение на торпедо; да бъде неразрушима.
Двигател: ядрен; Оръжия: 24 крилати ракети, 8 торпедни апарати; Екипаж: 118
Екипажът е съставен от мъже, подобни на тези от "Портсмут" -
умни и професионалисти в сплотени братски отношения.
Тези изключителни и проникновенни домашни филми
показват живота на борда на "Курск",
включвайки едно любопитно ритуално приемане.
Днес е много важен ден за живота на тези хора.
Пия вода от 80 метра дълбочина в Баренцово море.
Правя това, така, че всичко да бъде наред...
Лейтенант Димитрий Колесников командва турбинното отделение.
27 годишен, той обичал да гуляе с приятелите си.
Но Димитрий наскоро се бил оженил за Олга.
Сега изглежда започнал да води по-спокоен живот.
Преди да отплава,
той завел Олга на обиколка в "Курск".
"Ето как прекарвам времето си, когато възникнат критични обстоятелства.
Лежа тук, ето така, и си поспивам малко.
И след това се включва алармата
и всеки път си удрям главата в тази греда."
Олга и Димитрий са влюбени.
Димитрий: "Кажи нещо незабравимо."
Олга: "Незабравимо за кого?"
"За мен."
"Митя, обичам те."
"Събудих се една сутрин и осъзнах, че го обичам
и че, не бих могла да живея без него."
"Курск", както и всички други подводници,
се управлява от удивително млади мъже.
Мъже като 24 годишния Сергей Тулик.
Госпожа Тулик: "Той искаше да стане адмирал.
Много се гордея със сина си."
Баща му е бил капитан на подводница.
Сергей тръгнал по неговия път в морето.
Той бил на служба, когато дъщеря му Лиза се родила.
И изминало месец и половина преди да я види.
Наташа Тулик: "Когато се прибрах у дома, видях Сергей да стои тук
с огромен букет цветя, усмихвайки се.
Той ме целуна и каза: "Бързо, бързо, отвори вратата!
Искам да видя Лиза. Искам да видя на кого прилича."
"Влязохме вътре и той просто стоеше там,
гледаше към нея и се усмихваше."
Той каза: "Знам, че децата може би изглеждат като техните родители,
но начина, по който изглежда тя много ми харесва... не очаквах това..."
"Беше много емоционален и много щастлив."
Веднъж казах на Сергей:
"Това е просто подводница. Като тенекиена кутия е.
Ако нещо се случи, ще се озовеш хванат в капан
и няма да можеш да наравиш нищо."
Той много се засегна от това, което казах.
Дори ми повиши глас
и ми каза: "Как можеш да говориш подобни неща?
Tова никога няма да стане. Това е най-високото ниво на технологията."
"Последният път, когато видях Сергей, ние се сбогувахме както винаги.
И аз го попитах дали ще си бъде тук на 15-ти август,
когато е рожденният ми ден."
Олга: "Разбрах, че той обича подводницата
така, че е бил подготвен да остане на нея завинаги.
И че трябва да приема факта,
че трябва да поделя съпруга си с друга "жена" -
подводницата."
Като всички подводничари,
екипажа е развълнуван от излизането в морето.
Но не всичко е наред.
По време на товаренето,
едно торпедо пада случайно на кея.
Въпреки това го качват на борда.
"Курск" заминава от базата "Западная Лица"
и се отправя за серия от учения в Баренцово море.
На 12-ти август в 9 часа
екипажа се подготвя за учебна торпедна атака.
Крайцерът "Петър Велики" е тренировъчната им цел.
Главнокомандващият на северния военноморски флот адмирал Попов
издава заповед за действие.
Никой не знае дали са заредили повреденото торпедо.
Една американска подводница, кораб-близнак на "Портсмут" е наблизо,
наблюдавайки руските учения.
Внезапно, техните сонари улавят ужасен шум.
Силен взрив от торпедния отсек на "Курск".
2 минути и 15 секунди по-късно...
се регистрира огромна втора експлозия от сеизмографите,
проектирани да отчитат заметресения.
Могъщият "Курск" - огромно и смъртоносно оръжие за война,
е разрушен.
Голяма част е екипажа е мъртъв.
Но във 9-ти отсек се намират 23-ма оцелели.
Никой не знае дали Сергей Тулик или Димитрий Колесников са измежду тях.
Има ли начин да се спасят тези мъже?
Още от създаването си, подводниците отнемат живота на хората,
които се спускат с тях в дълбините.
По времето на Гражданската война подводница "Хънли"
става първата подводница, която потопила кораб в сражение.
Била известна като "Убиващата машина",
но не заради враговете, които убила.
Три от нейните собствени екипажи загинали на "Хънли",
а тя самата потънала.
По време на Първата световна война,
немските подводници се оказали смъртоносни за съюзническите кораби.
Въпреки това хиляди германски подводничари загинали
в техните опасни машини.
Подводничарството станало известно като "Погребалната служба".
И все пак и досега
мъже доброволно изпълняват дълга си на тези кораби.
"Това е привлекателността да слезеш с кораба под водата.
И знанието, че имаме голямо значение,
когато излезем в морето."
"Ние се считаме за елитните войски.
Заедно сме в това.
Ние сме първата и последната линия на отбраната.
Ако си помислите за другите страни в света,
те знаят за нас. Те се страхуват от нас."
"Правили сме неща, за които само можете да четете в
романите на Том Кланси."
"Стигаш до състоянието да разчиташ напълно на останалите.
Вие ставате много по-близки, всъщност по-близки от братя.
Знаеш всяко движение, което някой ще направи
във всяка една ситуация
и това е начина по който действа всяка подводница."
"Трябва да бъдете много близки, за да отидете долу,
не само в подводницата,
но и когато някой се опитва да ви унищожи.
Съзнанието ви се изпълва с тези малки чудовища
и вие искате да се махнете.
Искате на повърхността и искате да отворите този люк.
Искате да се махнете.
Но не можете да излезете и тогава просто трябва да се
върнете обратно и да поставите всичко отново в ред
и да се успокоите."
"Тук има много момчета на които може да се разчита,
много момчета, за които бихте дали живота си."
Твърде често, подводничарите наистина дават живота си.
В по-ранните години, не се е мислило много за спасителните операции.
През 20-те години на 20-и век потъват няколко американски подводници
причинявайки трагични загуби.
Накрая, един подводничар на име Чарлс Момсен,
решил, че може да намери начин да спаси хората, хванати в капана на дълбините.
Той разработил "белия дроб" на Момсен - примитивен дихателен апарат.
Той позволявал на подводничарите да се измъкнат от потопен плавателен съд
на повече от 60 метра дълбочина.
С помощта на други, той скоро разработил по-амбициозна спасителна капсула,
която би могла да спаси хора от по-големи дълбочини.
Капсулата работела добре на теория,
но всъщност никога не била използвана в реални условия.
Скоро се появила подходяща възможност.
23 май 1939 г.
Американската "Скуелъс" патрулира пред бреговете на Нова Англия.
Тя е най-модерната подводница във военноморския флот на Щатите.
Дизел/Електрическа; Оръжие: 8 торпедни апарата, 1 палубно оръдие; Екипаж: 59
"Казвам се Карл Брайсън и през 1939-та година
бях помощник-машинист втори клас
на американскта подводница "Скуелъс".
Базата ни беше в Портсмут, Ню Хемпшир."
Екипажът се подготвя да направи тестово потапяне.
"Щяхме да минем от пълна скорост на повърхността
до пълна скорост под водата, познато още като "Аварийно потапяне"."
В цeлия кораб, моряците са на постовете си.
В торпедния отсек на кърмата е 33-годишния Шърман Шърли,
от Норт Литъл Рок, Арканзас.
След 5 дни той ще се ожени за неговата любима.
Негов кум е помощник-електротехника Лойд Манес,
който е на вахта в задния акумулаторен отсек.
За потапянето, всички вентили, клапи и люкове на корпуса
трябва да бъдат затворени плътно.
Индикаторите показват дали отворите са обезопасени.
Изпитанието започва...
"Направихме потапянето, и нещата вървяха много добре,
докато не чух внезапно по звуковата тръба:
"Вдигни я!""
Машинните отделения се наводняват!
Според контролното табло кораба е запечатан,
но клапана, който подава въздух към двигателите, е отворен.
Акумулаторите започват да дават на късо.
Всеки момент могат да експлоадират и да унищожат подводницата.
Помощник главния електротехник - Лауренцо Гейнър
без да се страхува от смъртоностните електрически дъги,
се опитва да достигне до изключвателя.
Подводнищата вече е без захранване.
Лойд Манес трябва да изолира наводнените отделения,
и хората, които се намират там.
Някои от тях се измъкват.
"Скуелъс" сега е наклонен към кърмата си
и Манес трябва да повдигне 110 килограмовата врата, за да я затвори.
Ако не успее, всички ще умрат.
Ако успее, ще пожертва живота на приятеля си, Шърман Шърли.
26 човека остават затворени зад вратата.
Между тях е и Шърмън Шърли.
Неговият кум, Лойд Манес знае, че няма да има сватба.
Оцеляват 33-ма.
Сега, също като хората от "Курск",
те са хванати в капан на дъното на океана.
Досега никой не бил спасяван от подобни дълбочини.
Карл Брайсън си спомня, какво е било там долу:
"Напълно тъмно и тихо... толкова тихо, че не можете да си го представите,
просто няма звуци.
И в тази дълбочина, водата е много студена
и затова всеки се опитваше да заеме място,
което да дава някакъв комфорт и да чака.
Естествено през ума ти преминават мисли
за хората, които познаваш, които са на кърмата.
Аз имах много близки приятели,
които бяха на кърмовата част от кораба.
Всъщност, повечето от моите приятели бяха на кърмата на кораба.
Има два начина да загинеш на подводница -
бърз или бавен.
Дали не са избегнали удавянето, само за да загинат от задушаване?
"Когато чакате, това изглежда безкрайно.
Може би са само час или два,
но изглежда безкрайно
и мина ужасно много време преди да да чуем нещо."
Корабът-брат на "Скуелъс" - "Скълпин" е на повърхността.
Изтощените мъже се опитват да сигнализират до повърхността.
Най-после спасителните кораби пристигат.
На палубата на американския "Фалкън"
се намира спасителната капсула изобретена от Момсен.
Никой не знае дали неизпробваната капсула
може да спаси мъжете хванати долу в капан.
Двама мъже спускат капсулата успоредно с въже,
което водолази са свързали към "Скуелъс".
За първи път от около 30 часа,
безпомощните мъже зърнали света отвъд подводницата.
Три пъти капсулата пренасяла мъже до повърхността
и се насочвала обратно надолу.
Карл Брайсън бил в последната група, която напуснала кораба.
"Да не се бавим. Да вървим, разбираш ли!
Бях много щастлив да вляза във водолазния звънец и да се изплавам."
Но когато Брайсън и последните мъже започнали да се изкачват,
нещо се объркало.
Въжето за изтегляне заяло и водолазния звънец спрял да се движи.
Трябвало да се изпрати водолаз. за да пререже заялото въже.
Брайсън: "Така, че те ни спуснаха отново долу в тинята
и това беше истинско поражение. Защото аз
знаех, че няма начин да се излезе от водолазния звънец."
Брайсън и останалите отново са на дъното,
чудейки се дали са се спасили от подводницата,
само, за да умрат хванати в капана на водолазния звънец.
Има едно резервно въже,
но то е опасно протрито.
Те трябва да го дърпат на ръка.
Най-после водолазния звънец се показва на повърхността.
"Когато излязох от водолазния звънец и се качих на "Фалкън",
аз бях много, много щастлив, че съм стигнал там."
Хората казваха: "Добре, мислиш ли, че
щяхте да успеете?"
"Ами, разбира се, вярвах, че щяхме да успеем."
И до сега това остава най-голямата подводна спасителна операция в историята.
33-ма мъже са извадени от един воден гроб,
мъже върнати от смъртта.
60 години по-късно,
също като "Скуелъс", "Курск" е долу в относително плитки води.
Може ли руските моряци също да бъдат спасени?
На борда на "Петър Велики",
капитаните не могат да повярват, че подводницата е потънала.
Минават часове преди да се чуе сигнала за бедствие.
"Първите няколко часове от катастрофата
са най-важните.
Тези сведения би трябвало да
стигнат до висшето ръководство веднага.
Те трябваше да стигнат до президента на Русия незабавно.
Това би дало на командира на флота повече власт."
Минават около 30 часа
преди Русия да спусне спасителна подводница.
"В началото на емисията: инцидент в Баренцово море.
По време на учения, ядрената подводница "Курск"..."
Руските телевизии съобщават, че кораба
е претърпял техническа неизправност
и екипажа е решил да се спусне на дъното.
Слуховете за истината достигат до семействата на подводничарите,
чакащи във военния град Видаево.
"Бях известена от мой приятел,
че "Курск" лежи на дъното.
Първо си помислих, че това е шега.
Казах си: "Кой ти каза тази глупост?"
Това не би могло да се случи.
Просто "Курск" не би могъл да лежи на дъното."
"Чух за това на 14-ти август от телевизията.
Казаха, че подводницата е на дъното.
Тогава, не приех новините сериозно,
защото Митя ми беше казал че нищо лошо не може да се случи с "Курск"."
"Телефонните линии бяха заети постоянно.
Но най-накрая, се свързах с майката на Сергей."
"Скарах и се и казах:
Не вярвай на никой.
Не може да лежи на дъното.
Такава подводница не може просто да лежи на дъното."
Майките и съпругите не знаят на какво да вярват.
Военноморските служби дават противоречиви сведения.
"Осъществихме контакт с екипажа на подводницата."
"Страхувам се, че има значителен брой жертви."
"Започнахме спасителна операция"
"Имате предвид евакуацията на екипажа?" "Имаме предвид спасителна операция."
"Получихме много различни сведения.
Повечето от тях ни даваха надежда,
защото ни казаха, че
са установили връзка с подводницата.
Че са чули почукване."
Въпреки официалните твърдения,
руските спасителни подводници не успяват да се скачат с "Курск".
"В продължение на няколко дни правихме опити
да влезем в подводницата, но това беше много трудно.
Имаше силни подводни течения точно до подводницата.
Беше много трудно да се скачим с аварийния люк."
Въпреки това, руския военноморски флот отказва предложения за помощ
от Щатите и други страни.
С всеки изминал час, шанса да спасят някой намалява.
Твърде често руските подводничари се изправят срещу катастрофи,
при повреди на техните кораби.
Но понякога,
смелостта и решителността на мъжете побеждава.
Един от най-изключителните инциденти
се случва на борда на руската подводница K-19.
Двигател: ядрен; Оръжие: 3 балистични ракети, 8 торпедни апарата; Екипаж: 139
Тя е първата ядрена подводница на Съветския Съюз,
която е въоръжена с балистични ракети.
K-19 е под командването на
капитан Николай Владимирович Затеев.
Син на работник,
той командвал първата си подводница на възраст едва 26 години.
Сега на 34, той е капитан
на най-великата подводница в руския военноморски флот.
През април на 1961 г. K-19 излиза на изпитания.
Затеев се безпокои, че американска подводница
може да се опита да наблюдава тяхната секретна мисия.
Витлата на подводницата маскират всякакъв шум отзад,
така, че K-19 периодично се движи на зиг-заг, за да се ослуша за преследвачи.
Не след дълго сонара улавя издайнически шум.
Зад K-19 се движи една американска подводница.
Неспособна да се отърве от врага, тя дава пълен напред.
Няколко дни по-късно, K-19 излиза на повърхността
и Затеев чува сигнал от наблюдателния пост.
Той бързо излиза на мостика.
Американската подводница се потапя под тях с голяма скорост.
Това е американската "Наутилус".
При този курс, подводниците неминуемо ще се сблъскат.
С двигатели, пуснати на пълен назад,
K-19 намалява ход точно на време.
Те преминават на разстояние 3 метра една от друга.
Затеев: "Докладвах на моя командир
за упражнението, което току-що бяхме изпълнили.
По време на разговора той каза:
"Съобщих за вашата среща с американската подводница
на адмирал Горшков.
Той ми каза, да ти предам, че би трябвало да я удариш."
И аз отвърнах, че, не съм пират
и просто не бих могъл да направя подобно нещо."
Три месеца по-късно, през юли
K-19 отново се отправя към океана за серия от военни учения.
Заради съперничеството по време на Студената война, K-19 е била пусната
прибързано, за да се противопостави на по-съвременните американски подводници.
"Имаше такъв натиск в руското правителство
да се достигнат Съединените щати,
че те изпращаха тези кораби в морето зле подготвени,
недостатъчно тествани, недостатъчно безопасни
и с необучени екипажи."
В ранните сутрешни часове на 4 юли 1961 г,
Затеев е в неговата кабина.
Военноморското учение върви добре
и командира е доволен от поведението на подводницата.
Но малко след 04:00 часа, бедствието идва.
Сигнал за тревога прозвучава от интеркома.
Един от охладителните кръгове на реактора протича.
Налягането в системата спаднало рязко, и температурите се вдигат много.
Малко оставало до разтапянето на реактора.
В 06:00 часа, Затеев заповядва подводницата да изплава,
за да се изпрати сигнал за помощ.
Той разбира, че далекообхватната антена на К-19 е наводнена.
Сега те са напълно сами в леденото норвежко море.
За Затеев има един начин да спаси кораба си.
Той трябва да изпрати хора в отсека с ядрения реактор,
за да свържат временен тръбопровод за охладителната течност.
Това е самоубийствена мисия, но 8 човека се заемат с нея,
измежду тях и лейтенант Борис Корчилов.
23-годишен, той е любимеца на екипажа.
"Беше мъчително решение на кой да възложа тази задача.
Попитах шефа на екипа:
"Борис, знаеш ли с какво се захващаш?"
И той отговори: "Да, знам."
Но е много трудно да пратиш някой с такава задача,
а аз знаех, че той навярно ще получи смъртоносна доза радиация."
"Те са направили това не само заради дълга,
а и заради другарството и солидарността,
които човек изпитва на борда на една претъпкана подводница като тази
и че, офицерите и екипажа на подводницата
ще направят всичко, за да спасят другарите си."
Дори ако това означава смърт.
Защитното им облекло няма
да ги предпази от радиацията.
В токсичния отсек
те поправят много от тръбите,
опитвайки се отчаяно да охладят ядрото на реактора.
K-19 се носи в студените води без надежда за спасение.
Затеев се връща в реакторния отсек,
за да разбере, че тези мъже са платили ужасна цена.
"Когато излязоха от там,
първото нещо беше повръщането -
жълтеникава пяна, излизаща от техните усти.
Придържахме ги и те съобщиха, че са свършили работата.
Там, пред очите ми, те се подуваха.
Тяхната жертва предотвратява разтапянето.
Но екипажа е изолиран на кораб,
който сега е радиоактивен.
Няма изход.
Да се опитат да се върнат означава сигурна смърт.
"Никога нямаше да успеем да се върнем в базата.
Е, може би щяхме, но до тогава
всеки би получил смъртоносна доза радиация."
На разстояние от 180 километра се намира острова Жан Майен.
Той е подслушвателен пост на НАТО.
Затеев няма да остави ценната K-19 като подарък на Запада.
Има още една възможност.
Затеев си спомня за ескадрон на съветските дизелови подводници,
действащ на юг.
Ако ги намери, ще може да спаси екипажа си.
Ако не открие подводниците в обширния океан, те са обречени.
Рискувайки живота на своите мъже,
той издава заповед K-19 да се носочи на юг, далеч от дома,
далеч от остров Жан Майен.
В болничното помещение, облъчените мъже умират.
Aко Затеев не открие руските подводници,
това ще е съдбата, която чака всички на борда.
На мостика, екипажа оглежда океана за знаци на надежда.
К-19 се движи на юг от часове.
Но, най-накрая...
на хоризонта се появява друга подводница.
Те са спасени.
Няколко влекача транспортират екипажа на K-19 в безопасност.
Борис е обречен, както и останалите,
които са пожертвали живота си, за да спасят техния кораб.
Дни след като стигат до дома, 8 ще умрат,
а други 14 ще ги последват в близкото бъдеще.
Някои като Иван Кулеков се борят с радиацията и оцеляват,
но със страшни увреждания.
Кулеков: "Някои моменти си ги спомням, други не.
Спомням си как ми махнаха кожата от ръцете.
Просто я махнаха, използвайки пинцети.
После, сложиха някакъв компресор и вентилатори
до мен, за да се облекчи болката.
Удивителната жертва, която тези мъже са направили
никога не е станала публично достояние.
Била е държана в тайна в продължение на почти 30 години.
Но техния героизъм е спасил живота на колегите им моряци
и е предотвратил ядрена катастрофа.
В края на краищата, мъжете, които загинали на K-19
били убити от Студената война, прибързано изпратени да плават на
кораби, които все още били до голяма степен прототипи.
Но когато отношенията между Изтока и Запада били най-обтегнати,
САЩ също прибързвали да пуснат подводниците си в действие.
Само 2 години след като K-19 предотвратила ядрена катастрофа
американската "Трешър" потънала близо до бреговете на Нова Англия.
Дори днес, това остава
най-смъртоносната катастрофа на подводница в историята.
През 1963 г., "Трешър" била най-модерната подводница във флота на САЩ.
Двигател: ядрен; Оръжие: 4 торпедни апарата; Екипаж: 118
"Тя беше проeктирана да се спуска на най-голяма дълбочина,
и да бъде най-бързата подводница в света, а също и най-безшумната."
Рей Маккул бил офицер, отговарящ за управлението на реактора
на "Трешър".
"Трешър" беше солидна, отлична военна машина
и военноморския флот разчиташе на нея, за да се опита да е с една стъпка
по-напред от руснаците."
Но неприятности преследвали кораба -
от сблъсък до проблеми с акумулаторите.
"Нейните първоначални опити да се потопи до проектната дълбочина
доведоха до деформация на корпуса
и тя така и не можа да се потопи до проектната дълбочина.
Тя имаше твърде много проблеми. Имаше доста работа за оправяне."
Април 1963 г. "Трешър" е на док в продължение на 9 месеца,
претърпявайки пълен ремонт.
Най-после тя е готова за провеждане на изпитанията.
"Не бяхме стигнали много далеч,
когато разбрахме, че всмукателната клапа не иска да се затваря.
Обърнахме и поехме назад
и се беше получило едно радио-съобщение за мен,
че съпругата ми е в болница.
Маккул остава да се грижи за нея
и "Трешър" поема обратно към океана без него.
На 370 километра от нос Кад,
тя планира да се спусне до максималната и дълбочина от 400 метра.
Там долу, налягането е повече от 430 тона
на всеки квадратен метър от корпуса.
В началото на изпитанието, всичко тече гладко.
Докато внезапно, спасителния кораб "Скайларк",
който чака "Трешър" на повърхността, получава загадъчно съобщение:
"...имаме малки проблеми...
"...носа е насочен нагоре... опитвам се да продухам резервоарите..."
Никой не е сигурен какво точно означава.
Но на "Трешър", се оказва, че промлемите никак не са малки.
Когато подводницата наближава 400 метра, се скъсва една от връзките на тръбите.
"Сега океана се опитва да влезе вътре.
Водата е влязла вътре толкова бързо, че е атомизирала.
На практика тя се превръща в мъгла.
Така, че тази мъгла сега може да проникне в отсека
много повече отколкото една права струя вода
и както изглежда една от главните електрически вериги е дала на късо.
И когато това стане, ядрения реактор на подводницата
спира да работи."
Сега "Трешър" е без мощност и в ужасна опасност.
"Те губят плавателността си и започват да се изплъзват надолу,
и това плъзгане няма да продължи дълго."
Дълбоко в океана,
те се намират на ръба между живота и смъртта.
В 9:18 сутринта, великолепната "Трешър"
спира да се бори с океана.
Плъзгайки се надолу, тя се смачква и имплодира.
Смачква се като тенекиена консерва, и след това е разкъсана на части
от невъобразимата сила на океана.
"Доста хуманно е в смисъл, че
човек умира незабавно.
А подводницата просто е била разкъсана, сякаш от гигантска бомба,
бобма, чиято сила даже не можете да си представите,
която просто натрошила подводницата на парчета.
И после те бавно потъват.
Всичко е свършило."
"Едва сега започвам да го осъзнавам.
Все още ми е трудно да повярвам."
"Не можех да повярвам, че кораба би могъл да потъне.
Това просто не беше възможно.
Не вярвам, че има някакъв начин човек да опише чувствата си,
когато загубиш... близки моряци.
Всяка година провеждат възпоменателна служба за "Трешър"
и има звучене на гонг
и казват... всяко име.
Вече не ходя на тях."
Военноморският флот праща най-усъвършенстваните
дълбоководни подводници да намерят останките.
Откриват парче от разкъсан тръбопровод.
В тъмнината на 2500 метра дълбочина,
"Трешър" се е превърнал в купчина метал,
в могила за 129 мъже.
През 1984-та, подводния изследовател Роберт Балард
използва подводен робот, за да огледа мястото на останките по поръчка на флота.
"Когато погледнахме, видяхме нещо много тъжно.
Малките момчета и малките момичета са си казали:
"Татко няма да се дойде в къщи и съпруга няма да се прибере в къщи."
и последиците на този инцидент
са оказали влияние върху живота на много хора.
Това е за което човек всъщност си мисли.
Аз имам малко момиче и момче и аз също искам да се прибера в къщи."
Вероятно никога няма да узнаем точната поредица от събития,
която довела до унищожаването на "Трешър".
Но истинската причина може би е била заплахата от страна на руснаците.
Също като руснаците, и американците се чувствали притиснати бързо да
пуснат тяхната подводница в действие.
"Знаех, че тя не е готова за океана,
но командващия офицер нямаше алтернатива.
Беше му заповядано от неговите шефове: "Пуснете този кораб в океана."
"Трешър" е трябвало да участва в Студената война.
И може би е била изпратена в океана преди да бъде напълно готова.
Военноморският флот стартира огромна програма, на име "Събсейф",
за да усъвършенства дизайна и нивата на безопасност.
Те проектират едно модерно спасително средство
като допълнение към капсулата, използвана за "Скуелъс".
Това дълбокоподводно спасително средство не би могло да спаси "Трешър".
Ако руския военноморски флот го бе поискал навреме,
подводница като тази би могла да спаси
мъжете хванати в капан на "Курск".
Но повече от 4 дни след като "Курск" потъва,
руснаците все още отказват всякаква чуждестранна помощ.
Вице-премиера, Иля Клебанов
най-накрая обявява прес-конференция.
"Събота беше последния път, когато те осъществиха връзка с нас...
"Какво говорите! Копелета!! Искам да кажа на целия свят...
Какво направихте? Една мини-подводница от 1968-ма, която не е била използвана?
Нямате ли деца??
Нищо не разбирате!!
Не ни остана нищо! Условията тук са ужасни!!"
Накрая на майката на Сергей е поставена инжекция с успокоително.
"Що за безобразие! Съпругът ми е бил 25 години във военоморския флот.
И защо? За да погреба сина си ли?
Никога няма да ви простя!
Скъсайте си пагоните!"
Тук в бившия Съветски съюз, нейния публичен гняв
и факта, че камерите записват това
са нещо удивително.
"Би трябвало да се застреляте веднага! Гадини!"
За повече от седмица, обезумелите съпруги и майки
се надяват на чудо, че подводничарите могат да бъдат спасени.
"Дълго време вярвах, че Митя ще бъде спасен,
защото той би трябвало да бъде в един от задните отсеци."
Руските военноморски служби най-накрая признават, че
не могат да стигнат до екипажа.
Повикани са eдин норвежки и един британски спасителни екипи.
Пол Динесън е водолаза, който слиза първи долу.
"Аз наистина исках да отида, защото дори ако
има само един човек, който можем да спасим
или най-малко да се опитаме да спасим, това би значело много."
Водолазите използват водолазен звънец, за да се спуснат.
"На водолазния звънец му отнема 6,7 или 8 минути,
за да слезе долу. След това водата влиза вътре, люка се отваря
и излизате навън... После се обърнах и погледнах надолу
и видях нещо като кит с голямо сребристо око, който ме гледа.
Спомням си приземяването върху подводницата и си помислих:
"Боже мой, аз стоя тук."
Наистина се надявах, защото човек никога не знае.
Случват се и чудеса."
Преди да отворят люка,
те трябва да проверят налягането вътре.
Ако някой е останал жив, не могат да рискуват да наводнят отсека.
Когато разбиват люка, използват мляко,
за да проверят дали ще се абсорбира вода,
което ще означава, че вътре все още има въздух.
"Така, ако започне да влиза вътре, затваряш люка.
Разбра ли? Ако протече вътре, затваряш."
Но млякото просто си седи.
Сега те знаят,
че целия екипаж на "Курск" от 118 мъже е мъртъв.
След дни объркани лъжи от службите,
командващия адмирал на флотата Попов се появява по телевизията:
"Животът трябва да продължи... Отгледайте децата си, отгледайте синовете си...
и ми простете за... за това, че не успях да спася вашите мъже."
"Понякога го виждам в другите хора.
Минавя някой млад моряк...
Сърцето ми се къса.
Просто се къса..."
"Когато Наташа порасне,
ще и кажа цялата истина за Сергей.
Ще се опитам да и обясня по най-добрия начин, който мога,
на език, който ще може да разбере.
Искам да я възпитам така, че да има характера на Сергей.
Но искам също и да изглежда като него,
защото тя е единствения жив спомен, който ми остана от Сергей."
Какво е убило последните оцелели от екипажа на "Курск"?
Разследващите предполагат, че едно от устройствата за отделяне на кислород
е причинило експлозия, която е погълнала останалия кислород
в отсека и мъжете са се задушили.
Все още не знаем кога е избухнал фаталния пожар.
В началото, службите твърдят, че е било на 8-я час.
"8 часа е много удобна цифра.
Ако те са били живи само в продължение на 8 часа,
тогава не е имало шанс да се спаси екипажа.
А, щом е нямало шанс да се спасят,
няма да има и виновни."
Но има сведения, според които покучкването
продължава 2, дори 3 дни след потъването.
"Ако те допуснат, че екипажа
е оцелял за два и половина или 3 дни,
това повдига въпроса: "Защо не са го спасили?"
През октомври, започват да вадят телата
и правят потресаващо откритие.
Димитрий Колесников оставя бележка, пъхната в джоба си,
написана на страница от корабния дневник.
"Пълна тъмнина е и е трудно за писане,
но аз се опитвам да пиша, без да виждам.
Не мисля, че вече имаме някакви шансове.
Просто се надявам някой да прочете това... Не се отчайвай!
Колесников."
Колесников, Сергей и други от екипажа
дават живота си за нещо, което обичат и за нещо в което вярват.
Те знаят за опасностите в дълбините, като мъжете от "Скуелъс",
"Трешър", K-19 и "Портсмут".
Подводничарите знаят че по всяко време могат да потънат
и никога да не се върнат обратно.
"Има възможност да загинеш, но знаеш за какво умираш.
Ние умираме за нашите държави."
"Ако правите нещо опасно,
очевидно е, че има някаква заплаха.
Имам предвид има включен риск,
но аз искам да поема риска.
"Учим се един от друг,
учим се от опита на другия
и се получава добра работа в екип и другарство на кораба."
"Добри сме в това което правим.
Мисля, че сме най-добрите в света."
Невидими и до голяма степен непризнати,
те пътуват в чуждия свят на океаните,
готови да рискуват живота си за техните държави
и един за друг -
моряци, войници, група от братя.
Историческите кадри са допълнени с режисирани епизоди.
Все пак, всички такива сцени прецизно пресъздават реални събития.