Всичко е започнало с вода и скала.
Докато водата търси нивото си, тя става киселинна.
И когато тече над варовик, си издълбава пътека в скалата.
Ако разполага с еони от време, водата ще изрови дълбоко
и ще извае с невероятна сила вените и артериите на планетата Земя.
Така се е родил подземният свят на пещерите.
А след като потоците са свършили работата си,
търпеливите капки правят още повече чудеса за около милион години.
Вижте релефа, за който никой не е допускал, че съществува,
само допреди няколко години.
Тук причудливи и фантастични съкровища смайват окото
и предизвикват въображението.
Тук има открития и опасности.
Тук има приключения.
В Ню Мексико членове на експедиция на Националното Географско Общество
изследват най-новата и най-екзотична голяма пещера в света.
Те следват една от най-древните повели на човека-
да търсят и разгадаят непознатото.
Елате с нас на едно изключително пътешествие в дълбините на Земята,
за да се изправим пред...
ПОДЗЕМНИТЕ ЗАГАДКИ
Диктор РИЧАРД КАЙЛИ
В планините Гвадалупе в южно Ню Мексико
един смайващ гигант е лежал скрит милиони години.
Понякога в тишината на пустинята може да се чуе дишането на чудовището.
Звукът идва от една зееща бездна в скалите.
През 1986 г трима любители изследователи проникнали през чакълест слой
и открили нова пещера само на няколко километра от прочутата пещера Карлсбад.
Въпреки че входът й бил в Националния пещерен парк Карлсбад,
управителите на парка позволили на квалифицирани спелеолози да я изследват.
Сред тях бил Рик Бриджис, който проучва нефтени и газови залежи.
Сега Бриджис е начело на подбран екип от експерти
като скалния катерач Дейв Джоунс, на 25-тата експедиция до Лечугия.
- Взе ли апаратурата, Ани?
Изследователят-геолог Ким Кънингам
ще се занимава с научните изследвания на експедицията.
Ядреният инженер-изпитател Ан Стрейт
е експерт по проучване и картографиране на пещери.
А специалистът-оператор от Англия Сид Пъру
за първи път ще документира Лечугия на филм.
Пътешествието започва със заблуждаващо обикновен поход.
Пещерата е наречена на пустинно цвете, което расте в тази сурова, суха среда-
Лечугия, което на испански означава "малка марулка".
40 души ще обслужват експедицията, включително два снабдителни екипа,
които да пакетират провизиите и батериите за фотографското осветление.
- На високо въже!
Склонни сме да смятаме, че повърхността на Земята е и животът на Земята.
Но това, което наричаме свой свят, е една тъничка черупка,
а под нея има цял друг свят, за който знаем твърде малко.
Ако решим, ние можем да влезем в този свят и да научим нещо от него.
Никога няма да отида на Луната,
но мога да вляза в пещера, в която никой не е стъпвал,
и да съм със същото изследователско въодушевление,
защото съм отишла там, където не е ходил никой преди мен.
Ще ми се да мисля, че ако живеех в друго време,
щях да съм изследовател.
Ако живеех, примерно, към края на 18-ти век
щях да искам да знам какво има отвъд Апалачите.
Ако живеех по времето, когато Луис и Кларк са отишли до брега,
щях да искам да съм бил с тях.
Според мен повечето пещерняци се чувстват по този начин.
Тук Бриджис и спътниците му разкопават, за да влязат в Лечугия за първи път.
Сега входът е защитен с люк, който се заключва.
Пещерата диша през тази малка пролука,
като издишва или всмуква въздух,
за да уравновеси атмосферното налягане над повърхността на земята.
Тук вият ветрове със скорост до 100 км/ч,
подсказвайки за обширния свят долу.
Днес това е единственият известен вход на Лечугия
и може никога да няма друг.
Милион години това място е било необезпокоявано.
В истинския смисъл това е един праисторически свят,
до който са достигнали само микроскопичните форми на живот.
- На въже!
Пътят надолу е дълъг.
Ще се видим на дъното, момчета.
Дейв Джоунс започва спускане в 45 м яма, наречена "Скални водопади".
Именно тук първите изследователи са осъзнали какво огромно място са открили.
Колкото повече се спускате, толкова по-стръмно става.
Скоро вече висите свободно, но стъпалата ви все още са на скалата.
После съвсем внезапно се спускате от тази малка издатина
и вече няма скала и няма нищо в никоя посока.
След основата на ямата пещерата се разклонява във всички посоки.
Само компютърно представяне може да изобрази този лабиринт.
След изследването й през май 1986 г,
се е смятало, че пещерата е дълбока 213 м и дълга над 800 м.
Днес системата сочи дължина от 100 км и дълбочина над 500 м.
Виещи се капиляри и вени пронизват Земята във всички посоки.
Това е гигантски триизмерен лабиринт,
който се противопоставя на конвенционалните идеи за посока и мащаб.
Стъпките се отпечатват завинаги в тази крехка среда.
Пластмасови ленти поддържат спелеолозите по главните им маршрути.
Експедициите в Лечугия са оприличени на изследването на Еверест,
само че наобратно.
Екипът се е отправил към базовия лагер, все още на часове разстояние.
Следата води към мастилено черен мрак.
Те често преминават през толкова огромни зали,
че стените на пещерата са едва забележими.
По пътя блещукат гипсови кристалчета.
Сега пещерняците за първи път се срещат с фантастичните украси на Лечугия.
Хеликтити и гипсови цветя са изникнали от стените-
крехки градини, разцъфтели след векове,
когато минералите са били изцедени от скалите като паста за зъби от туба.
Красотата е в изобилие.
Тези подземни скъпоценности са изключително деликатни иглички селенит.
С непрекъснати маневри нагоре-надолу и през трудния терен на пещерата
20 килограмова раница се превръща в болезнено бреме.
В Лечугия опасността винаги дебне наблизо.
Добре, на три- едно... две... три!
През 1991 г опитната пещернячка Емили Мобли се подхлъзнала и счупила крак,
при изследователска експедиция в западната част на пещерата-
на 2.5 км от входа и на 300 м под повърхността,
този инцидент задействал най-мащабната и прокламирана спасителна операция
в историята на САЩ.
Добра скорост, момчета.
Сто опитни пещерняци, извикани на мястото,
щели да работят четири усилни дни, за да я спасят.
Другарската връзка, обединяваща обществото на пещерняците,
никога не е била толкова очевидна, както при този инцидент.
Всеки пещерняк познава и инстинктивно откликва на кодекса на подземния свят-
че само пещерняците могат да се спасят и защитят взаимно.
След почти четири часа експедицията достига езерото Лабарж-
първият значителен воден басейн, открит в този разклон на Лечугия.
Прекрасно!
Една от най-невероятните пещерни гледки, нали?
Да... Фантастично. Това ли е езерото Лабарж?
Да. Отворът на Лабарж сега изглежда по-лесен.
Прекрасно!
На въже!
Езерото напълно блокира пътя напред.
Налага се да го прегазят, докато намерят отклонение.
Сложно, но не и невъзможно.
Този танц по ръба на езерото Лабарж
е почти като един подземен балет.
Знам къде са опорите за краката ми и ръцете ми.
Знам, че ако ги уцеля точно и се движа както трябва,
някои от тях са донякъде динамични-
трябва да пусна една опора, докато се прехвърлям към следващата.
Но ако се направи всичко както трябва и раницата е в равновесие,
се движите наистина много плавно.
Затова това много ми напомня танц-
един много сложен танц, който искате да изпълните перфектно
и ако успеете, е много красив.
На по-голяма дълбочина
минералните формирования стават все по-фантастични и деликатни.
Пещерняците трябва да се движат много внимателно сред тях.
Иглички арагонит, форма на калциевия карбонат, растат на крехки храстчета.
И най-нежното докосване може да ги увреди.
Тук контрастите са безкрайни.
Известната сега "Бална зала с полилей"
е една от класическите забележителности на пещерата.
Гипсови пера избуяват от тавана.
Някои са с дължина 6 м-
най-зашеметяващите екземпляри от този вид, открити някога.
Лечугия е пропита от пълна тишина.
Единственият звук е този, издаван от натрапника.
При постоянната температура от 20°С и високата влажност
винаги има опасност от обезводняване.
Някой друг иска ли топла вода?
За някои идеята за живот под почти 400 м скала
може да е потискаща, дори ужасяваща.
Но пещерняци като Бриджис се наслаждават на преживяването.
Това е като завръщане у дома, след известно отсъствие.
Лично аз се чувствам много уютно, особено в тази пещера.
Има едно усещане за изолираност...
светът става съвсем прост.
Тук няма ден, нито нощ.
Ако пренебрегнат часовника,
времето на будуване и сън на пещерняците все повече се удължава.
В пещерата Лечугия има малко следи от живот.
Но те са редки.
Много пещери са приютили цял свят от същества и най-вече прилепи.
Прилепите процъфтяват в мрак.
Ориентирането им не е зрително, а чрез отразен звук.
Някои пещери са приютили милиони прилепи-
най-голямото струпване на бозайници откъдето и да е.
Богатите им на азот изпражнения гуано се събират за наторяване.
Големите струпвания отделят токсичен газ, който може да е смъртоносен.
Планини от гуано на прилепи поддържат сложната подземна хранителна верига.
Понякога ранен прилеп или малко пада в гуаното и се превръща в храна.
Само за минути от прилепа вече е останал само скелет.
Под земята се среща в изобилие пещерният щурец.
Щурците прекарват повечето си време в събиране на храна извън пещерата,
но вътре в нея те изпълняват важната роля на мършояди.
В безмълвен синхрон със средата тук са се развили риби без очи.
Саламандърът също се е отказал от очите си
и не се нуждае и от кожен пигмент в един свят без слънчева светлина.
Хората може би винаги са намирали убежище в пещерите.
Преди хиляди години,
когато по-голямата част от света лежала в прегръдките на Ледниковата епоха,
праисторическите ловци са оставили след себе си зрелищни следи.
Тук е роден и откърмен човешкият дух,
отпечатал отражението си върху каменните стени.
До началото на 20-ти век повечето хора са живели другаде.
Но науката и любопитството привлекли някои да изследват дълбоко под земята.
Магнезиеви пламъци осветявали пътя, изпълвайки мрачната пустота със светлина.
Геолози се промъквали в подземни камери,
проучвайки произхода и структурата им.
Скоро древният зов на пещерите бил превърнат в източник на печалба-
туристите слезли под земята.
И тогава, и сега хората се изкушават да търсят пещери
и да победят унинието им с безгрижно неподчинение.
В САЩ Пещерите Карлсбад в Ню Мексико
са обявени за национален парк през 1930 г.
Но природните чудеса не били достатъчни.
Карлсбад и други пещери осигурявали всевъзможни забавления,
някои- малко прекалени.
Ще дойде време, когато някой виртуозен музикант в пещерата Карлсбад
ще може да създаде една симфония от камъка.
Много части на света са известни с пещерите си.
Тъй като повечето са разположени върху варовикова основа,
почвата често е тънка и животът е труден.
Така често е било в отдалечените възвишения на Кентъки.
Но автомобилът донесъл нов източник на богатство-
хора от големия град, жадни за забавления.
Всеки притежател на пещера провесил табела.
За всяка се твърдяло, че е по-голяма и по-хубава от останалите.
Т.нар. "пещерни войни" предизвикали сериозни вражди и дори насилие.
Кристалната пещера принадлежала на фамилията Колинз,
но била твърде далече от утъпкания маршрут, за да носи печалба.
37-годишният Флойд, един от синовете Колинз,
решил да открие пещера по-близо до магистралата.
Той поел сам през една студена зимна утрин на 1925 г
и се проврял през тясна виеща се цепнатина в земята,
неизследвана дотогава.
На около 30 м от входа на тесния проход
Флойд съборил камък, който паднал върху левия му крак и го заклещил.
Това злощастие скоро станало известно в целия свят.
Борейки се да се освободи, Флойд се заклещвал все повече.
Ръцете му били плътно прибрани до тялото му.
Единственото, което можел, било да вика за помощ.
24 часа по-късно виковете му са чути.
По-малкият му брат, Хоумър, успява да се добере до него.
След кафе и сандвичи Флойд се посъвзема,
но по никакъв начин не може да бъде издърпан оттам.
Неквалифицираните спасители събарят още камъни и пръст.
Скоро идва още помощ, но спасителните опити са непохватни и неорганизирани.
Започват да се събират любопитни зяпачи.
Те стават неспокойни и заядливи.
Минава седмица.
Флойд е още жив, а тълпата е набъбнала с хиляди.
Това се превръща в карнавал.
Започват да се продават сувенири, пристигат и черноборсаджии.
Трудно е да се поддържа ред и викат националната гвардия.
Скийтс Милър, 21-годишен новинарски репортер,
храбро преминава опасния проход неколкократно, за да окуражава Флойд
и да опише злощастието му.
Милър му носи храна и вода
и електрическа крушка, за да го топли.
В суровия студ и дъжд не може да се направи почти нищо повече.
Когато при едно хлътване пасажът е блокиран,
започва да се копае спасителна шахта.
Хора от цялата страна се молят за Флойд, заедно със семейството му.
Братята на Флойд очакват най-лошото.
Спасителите най-после го достигат на 18-тия ден.
Твърде късно.
Флойд вече бил мъртъв от известно време.
Тълпата се разотива.
Скоро публиката вече се вълнува от други неща.
Два месеца са нужни, за да се извади тялото.
Скалата, заклещила Флойд, не била скален блок,
а близо 12 килограмов камък с форма на агнешко краче.
Смъртта му оставила в наследство страх от тъмните, загадъчни подземия,
които плашат мнозина и до ден днешен.
Днес в САЩ има близо 16 000 запалени пещерняци.
Тук, където се срещат Тенеси, Алабама и Джорджия,
районът е осеян с дълбоки ями-
вертикални пещери, които са радост за любителите ентусиасти.
Деветгодишната Лия Браун държи световния рекорд за скоростно катерене по въже.
Партньорката й, Ейвис Ван Суеринджън,
също държи катерачески рекорд за жени над 60 години.
С умение и кураж те провесват живота си на една тънка нишка.
Наричаме това въже "найлоновата магистрала",
защото ни отвежда на прекрасни места и нови части от пещерата
и е единственият път, по който можем да стигнем там.
Ако съм първата, която се спуска долу, а аз съм била първата,
първият човек, който някога е слизал там...
Ако не знаем дали въжето ще стигне до дъното,
първият, който слиза, носи и приспособлението за катерене,
за да може да се изкачи обратно.
Също така, на долния край на въжето, правим възел,
за да не се изхлузим от края му,
което се е случвало на някои.
Обичам дълбоките ями, защото така се движа много по-бързо.
Затова обичам дълбоките ями.
При плитките не мога да се спускам бързо дълго време.
При първото ми спускане ямата беше само 27 м...
и не се страхувах- аз не се плаша лесно.
Обичам да се движа бързо.
Когато се спускам бързо, дъното първо е малко, а после става все по-голямо...
Обичам да гледам това.
Едно безрезервно отдаване на спорта им
тласка пещерняците в търсене на нови силни усещания в неоткрити места.
За някои търсенето на приключения не познава граници.
Австрийските Алпи.
1/5 от най-дълбоките пещери в света са тук, високо в планините.
Тези ледени пещери са на 1500 м над морското равнище.
Те са естествени фризери, в които ледът се запазва и през горещите лета.
Тук геоложкото време е концентрирано.
Можем да наблюдаваме растежа на ледени формирования
за кратки периоди от месеци или години,
което при каменните им съответствия би отнело векове.
Тези пещери непрекъснато се променят през годините.
При непрестанното им топене и замразяване
фантастичните ледени формирования вечно се изменят.
Малко места по света са по-красиви или по-коварни,
може би с едно изключение.
Някои пещерняци са обединили любовта към неизвестното със страстта по гмуркането,
впускайки се в причудливия подземен и подводен свят.
Образувани над морското равнище,
тези пещери са потънали под водата преди около 10 000 години
с оттеглянето на последната Ледникова епоха.
Сега те са на 20 м под водата.
Подводните пещери са смъртоносни капани за неопитните.
Но отвреме-навреме изкушенията на съдбата носят смайващи награди.
През 1990 г при изследване на подводен тунел
край Средиземноморския бряг на Франция,
професионален водолаз изплувал в скрита зала.
Той открил съкровищница на изкуството на възраст около 18 000 години.
Рисунки и гравюри изобразяват животни, които се срещали в Южна Европа
преди да се разтопят и последните големи ледени покривки.
Някои експерти се съмняват в автентичността на изкуството,
но огледът отблизо е невъзможен.
Пещерата Коскър е място на призрачна мистерия.
За да бъде защитена, пещерата е запечатана от Френското правителство.
След време може да се изгради нов вход и да се узнае истината.
Обширни терени с хлътвания и вдлъбнатини
са осеяли южната част на централно Кентъки,
където под повърхността варовикът изобилства от пещери.
Те са навсякъде- неразделна част от пейзажа.
Това е страната на Флойд Колинз,
където продължава бясното съревнование да се привлекат туристическите долари.
Главната атракция е Мамът- най-дългата пещера в света.
Обявена за национален парк през 1941 г,
пещерата привлича над половин милион посетители годишно.
През 19-ти век туристическите гидове тук често били черни роби.
Един от тях, Стивън Бишъп, станал може би най-великият пещерняк сред тях.
На собствена глава, екипиран почти само с лампа, въже и скицник,
Бишъп изследва дълбините на пещерата Мамът.
Той прави удивително точна карта на този сложен подземен лабиринт.
Дълбоко в пещерата Бишъп се изправя пред зееща бездна,
която става известна като "Бездънната яма".
Отвъд нея Бишъп изследва райони, непосещавани дотогава.
Но в тези далечни краища той открива доказателства,
че някой е бил там преди него.
Според някои археолози Стивън Бишъп може би се е срещнал
и с една от най-изкусителните загадки на Мамът.
Затиснати под скала, там са древните останки от човешко същество.
Щял да мине век, преди мумифицираното тяло да бъде открито отново
и с наличната вече технология да бъде измъкнато изпод 6-тонната канара.
Сензационно за времето си,
загадъчното тяло щяло да бъде изложено на показ години наред
под името Изгубения Йоан.
Преди 2-3 хиляди години този човек е копаел около основите на тежка скала,
когато тя се е откъртила и го е премазала.
Какво е търсил тук?
Как е стигнал дотук?
Никой не вярвал, че хората от древността биха могли да достигнат толкова далече
в недостъпните дълбини на пещерата Мамът.
Днес нови следи допринасят за отговорите на тези въпроси.
Археологът Кен Танкърсли е прекарал години
разследвайки следите от древните хора в Мамът.
Въоръжен с тръстикови стъбла, събрани край парка,
Танкърсли симулира методите,
които биха използвали тук праисторическите изследователи.
Отдавна ни е известно, че хората са живели близо до входовете на пещери.
Но Изгубеният Йоан предполага,
че праисторическите хора са навлезли дълбоко в Мамът,
вероятно два дни път.
Възможно ли е било това?
В началото самият Танкърсли се съмнявал.
Винаги съм удивен, когато мисля за това...
какво ни струва на нас влизането в една пещера.
Носим твърда каска, носим спелеоложка лампа- електрическа или карбидна,
носим и два източника на резервно осветление.
Облечени сме добре, за да се предпазим от хипотермия.
Тези хора практически не са били облечени с нищо,
най-много една препаска около кръста.
Може би най-често, от това, което сме виждали като човешки останки в пещерите,
тези хора са били голи и са носели само тръстикови факли.
Тръстиковите факли били единственият източник на светлина за древните хора.
Те осветявали удивително ефективно и прогонвали призраците от тъмните сенки.
Дързостта им е била невероятна.
За хората в пещерата светлината е живот.
Но тези изследователи са извървели до 19 км,
само с едни тръстикови факли между тях и една ужасна съдба.
Пътят им може да се проследи дори и сега.
Следа от обгорели парченца от факли води Танкърсли и спътниците му
до една вдлъбнатина в скалата.
Следи от копане и груби сечива сочат, че тук е имало някаква дейност.
Великолепно. Забележи режещия ръб.
Примитивно сечиво, едно от десетките, открити дълбоко в пещерата.
За какво се е използвало?
Друга насока:
богат пласт селенитен кристал преминава през близката скала.
Тези находки доказват, че праисторическите хора
са се занимавали с изкопаване на кристали из цялата пещера.
Мащабът на операцията е зашеметяващ.
Отстранени са тонове материал.
Копането е продължило без прекъсване над хиляда години.
Древните миньори са добивали селенит и други минерали от пещерата.
Но за какво са ги използвали си остава загадка.
Като лекове или орнаменти или при ритуали?
Вероятно и трите.
Също така загадъчно около началото на новото летоброене
минните разкопки внезапно спрели.
Засега никой не знае защо.
Останали са само изобилни доказателства, че някога те са били тук,
тласкани от нужди и желания, които може никога да не разберем.
Вдясно долу е прочутата Бездънна яма.
Дълги години светлината не е била достатъчна, за да достигне дъното й.
Посещението на Мамът днес е пътуване във времето.
Но докато се разхождат по удобните туристически пътеки,
малцина могат да си представят криволичещите проходи отвъд тях.
...без да знаят истинската дълбочина на ямата или какво има от другата страна.
Достигайки другата страна,
те с удивление открили широк път и още пещера.
Това отворило портите
до огромната неизвестност, наречена пещерата Мамът.
Хребетът на пещерата Мамът заобикаля долината Хъчинс.
От другата страна, под Флинт Ридж
лежи друга пещерна мрежа, някога обгърната в мистерия.
Тук преди 40 години
започнал един от най-големите подвизи в пещерното проучване.
През 50-те години група любители авантюристи
започнали сериозно проучване на тайните на Флинт Ридж.
Там отдавна се говорело за обширна подземна система,
която може би свързва всички пещери в областта.
Всичко започнало като вълнуващо приключение,
което се превърнало в обсебваща страст.
С годините се включили стотици мъже и жени.
Там имало незнайни пространства от кални тунелчета.
Имало ями, цепнатини и лабиринти, от които сякаш нямало излизане.
Флинт Ридж развил собствени живописни имена:
"Тирбушонът", "Поройната шахта", "Булевардът на агонията".
Но пещерата растяла, докато самият Флинт Ридж стигнал близо 150 км.
Ако той би могъл да бъде свързан с Мамът,
тогава това бил подземният Еверест-
засега най-дългата пещера в света.
През лятото на 1972 г
във Флинт Ридж влязъл екип, за да проучи един интригуващ проход,
който водел към Мамът.
Седем часа им били нужни, за да достигнат края на познатия проход.
Тогава достигнали т.нар. "Тясна точка".
Тя изглеждала непроницаема.
Един от екипа бил специалист по тесните проходи-
Пат Краудър, програмист и майка на две деца.
Изглежда никой не се бе опитвал да премине оттам.
Лудост беше дори да си помислим да се навираме там.
"Тясната точка" бе много малка вертикална цепнатина,
тръгваща от дъното на малка вдлъбнатина в пода.
Ако погледнете в дупката и видите цепнатината,
бихте решили, че никой не би могъл да се промъкне през нея.
Краудър някак успяла да се промъкне.
6 седмици по-късно на километри отвъд разстоянието, изминавано допреди,
било направено смразяващо, но важно откритие.
На един тинест бряг стояли инициалите П.Х.,
издълбани там от Пийт Хансън, отдавна мъртъв туристически гид.
Той би могъл да е дошъл тук единствено през пещерата Мамът.
Дърводелецът Ричард Зопф е бил в групата
и си припомня въздействието на откритието.
Имахме чувството, че сме открили прохода към пещерата Мамът,
но още не бяхме го направили.
Бяхме видели проход от 1.6 км, но не знаехме накъде точно води.
Обикаляхме ли обикаляхме и изследвахме и проучвахме...
Десет дни по-късно групата опитала отново,
достигайки след 9 часа това, което вече наричали "Изгубената река на Хансън".
Вълнението и изтощението преобладавали в мислите на водача Джон Уилкокс.
Най-много се страхувахме, че проходът може да се спуска надолу
и водата ще стига до тавана.
И изглеждаше, че точно това се случва-
водата ставаше все по-дълбока
и таванът се спускаше надолу.
Трябваше да се навеждаме,
търкайки гърбовете си в тавана, опитвайки се да не намокрим гърдите си.
Ставаше толкова мокро, че казах на останалите да почакат,
докато аз огледам малко по-нататък,
защото знаех, че ако се намокря съвсем, ще мога да изляза от пещерата,
но не бях сигурен за останалите.
Щях да отида докъдето мога, като много внимавам да не намокря гърдите си,
да не ми угасне светлината и т.н.
Нямам добра представа за времето,
но Джон бе изминал само няколко метра за около 30 секунди,
когато спря и ние го попитахме какво става,
а Джон каза: "Проходът се разширява!"
"Да идваме ли?"
От тази най-ниска точка проходът веднага се разширява
в огромния проход на "Реката на ехото".
Когато очите ми се приспособиха достатъчно,
започнах да виждам стена от другата страна на прохода,
може би на около 30 метра.
На стената имаше ярка, светеща хоризонтална линия-
това не се наблюдава в пещерите, там няма прави линии.
А под нея имаше вертикални линии и тогава осъзнах, че това са перила-
бяхме излезли на туристическа пътека!
Внезапно Джон извика: "Виждам туристическа пътека!"
Тези думи просто ни наелектризираха-
беше нещо като вик "Пожар!" в театър!
Всички се втурнаха напред...
...и тогава разбрахме, че сме осъществили връзката.
Постигайки една десетилетна мечта,
те били свързали две големи подземни системи.
Днес това е пещера с 550 км проходи.
Това е една от онези...
пълни победи, които не се постигат често в живота.
Обикновено има някакви нюанси...
в професионалната ви работа, в личните ви отношения... и т.н.
При изкачването на планина понякога имате ясно очертана победа-
или сте достигнали върха, или не сте.
А това бе една ясна победа в моя живот-
влязохме през Флинт Ридж и излязохме през пещерата Мамът.
Това била една странна и самотна победа.
След сурова битка в мрачната подземна река
те се появили в пещерата Мамът в един часа след полунощ.
Там нямало дори пазач, който да ги приветства,
докато те бавно крачели из една от най-известните
подземни туристически забележителности-
Снежната трапезария.
Те щели да завършат историческото си пътешествие с изключителна лекота-
изкачвайки се на повърхността... с асансьор.
Нямало фанфари, не ги очаквали репортери.
И все пак, те бликали от радост.
Като всички пещерняци, в победа или поражение,
те били свикнали да са сами.
Под пустинята на Ню Мексико
Националната географска експедиция в Лечугия
започва втората си седмица под земята.
Красотата на пещерата вече е легендарна,
но тук предстоят нови открития.
Високо на хълма, дълбоко в сърцето на пещерата
се разгръща една мистерия.
Тук и в други райони на пещерата преобладава сярата.
В тези отлагания са открити малки бактерии,
заедно с плесени, които се хранят с тях.
Бактериите, от своя страна, могат да се хранят със сярата,
процъфтявайки във вечния мрак.
Следите сочат, че Лечугия е с необикновен произход.
Когато водородният сулфид се надигнал отдолу,
той се смесил с кислорода от водата или въздуха, образувайки сярна киселина.
Този силен химикал постепенно разял варовика,
създавайки пещерата отдолу нагоре.
Уязвимостта на Лечугия от човешкото въздействие
може да й попречи да се превърне в публична атракция.
Повечето пещерняци изпитват дълбоко уважение към пещерата
и строго го налагат на останалите.
Носят се специални обувки при преминаване през образувания,
които могат да бъдат повредени от ботуши.
Калцитни сталагмити обрамчват бреговете на Перлсийския залив,
наречен така заради хилядите перлени формирования, открити тук.
Приличащи на пържени яйца,
този тип пещерна перла се изгражда от калцита във водата.
Друга разновидност на пещерната перла се формира, когато една песъчинка
бъде обвита в калцит.
С времето непрестанното капене на вода обгръща песъчинката
и обвивката става по-плътна,
както при създаването на перла в стрида.
Езерото Кастровалва пази един от далечните краища на пещерата.
То може да бъде прекосено само с плуване.
Но веруюто на пазителите забранява замърсявания от мръсни дрехи.
Температурата на въздуха и водата е една и съща през цялата година-
20° С.
Сложни каменни образувания ограждат брега на езерото,
бавно отлагани от води, богати на калцит.
От еони тези екзотични брегове са неподвижни и тихи...
спокойни... досега.
Светлина към мястото.
Основна цел на всяка експедиция е да изследва и проучи пещерата,
за да състави подробна карта.
Воденето на точни записки е станало религия за съвременните пещерняци.
239.5
Това ги отличава от по-ранните, не така отговорни подземни изследователи.
Плюс четири. - Плюс четири.
Откриването на нещо ново е най-голямата тръпка на пещернячеството.
Другата тръпка идва по-късно- да открият пътя навън.
Всяка нощ последните данни от проучването се въвеждат в компютъра,
за да се направи осъвременена карта.
Древният скелет на енотовидна котка.
Ким Кънингам оглежда една от загадките на Лечугия.
Това е загадка. Загадка е как е стигнал дотук.
Намираме се на 300 метра под земята.
Дотук водят вертикални ями и дълги проходи.
Значи той е бил нещо като пещерняк.
Очевидно е умрял на ръба на тази стара езерна система,
така че, предполагам, че е бил жив, когато е слязъл тук
и се е приближил до езерцето, за да пие-
единственият източник на вода, който е открил.
Може би съдържанието на минерали е било много високо
и водата не е била годна за пиене- може би това го е убило.
Измерено е съдържанието на въглероден диоксид в атмосферата на пещерата.
Ако нивото му тук е същото, както на повърхността,
това би означавало, че предстои да бъдат открити нови входове.
Някъде в обширната система на пещерата въздухът се раздвижва.
Има забележимо движение.
Лечугия все още отказва да издаде тайните си лесно.
Тя си остава непозната и странно красива-
пейзаж от един друг свят.
Чудото на Лечугия е крехко.
Това, което човек открива, може и лесно да унищожи.
Повечето от нас може никога да не видят тези омагьосващи пещери
и други, които все още не са открити.
Но може би е достатъчно да знаем, че те съществуват.
Лечугия сега се състои от почти 100 км спиращи дъха проходи.
Новите открития продължават
и краят им не се вижда.
Превод: milenski ;) kolibka.com