Добро утро. Случайно да имате стая под наем?
Откъде пристигате? -Монтана.
Изглежда не сте били с жена доста време? -Не, благодаря. Само стаята.
Може ли да я видя, ако обичате?
Какво ви води в града? -Правя проучване за книга.
О, книга. Пишете тези евтини романи? Мога да ви разкажа много истории.
Сигурен съм, че е така, но не пиша романи. Аз съм природоизследовател.
Какъв? -Природоизследовател.
Рисувам и пиша за природата. Животни, растения.
Да, но с какво си искарваш хляба? -Роднините ми задават същия въпрос.
Ще наема стаята.
Господа.
Как постъпваш, когато някоя билка не помага, ако не лекува човека?
Когато равновесието се наруши, трябва да лекуваш цялостно човека.
И как става това? -Позоваваме се на духовете.
Аз не знам как се прави това. Честно казано, не съм убедена, че съществуват.
Но вярваш, че молитвите лекуват? -Ами да.
Вярваш ли, че любовта лекува? -Определено вярвам в това.
В очите ти има любов. -Прав си.
Знаеш, че не бях сигурна за Съли и бях неуверена в себе си.
Но нещата се промениха. Чувствам се щастлива, уверена и...готова.
Виждам любовта. Но виждам и трудности. Духовете ми показаха в съня ми
как един ястреб те отнесе. -Ястреб?
Ястребът значи нещастие. А този ястреб те отдели от Съли.
Казваш, че не е писано да сме заедно? -Нещо ще ви раздели-болест, пътуване,смърт.
Но ние преживяхме толкова много заедно. Никога не съм била по-сигурна
относно нас, както съм сега. -Това ми казаха духовете.
Е...както казах, не знам дали вярвам в тях.
ДЖЕЙН СИЙМОР Е
ДОКТОР КУИН ЛЕЧИТЕЛКАТА
ДЖО ЛАНДО
ЧАД АЛЪН
ЕРИКА ФЛОРЕС
ШОН ТУУВИ
Прекрасен ден. Искаш ли боровинки? Набрах малко.
Не мисля. -Нещо притеснява ли те?
Не. -Тревожи ли те нещо?
Има ли нещо, за което да се тревожа?
Не знам. Но хората не винаги имат причина, за да се терзаят.
О, Съли...толкова съм щастлива напоследък. Щастлива съм за нас.
Не искам нещо да го развали.
Нищо няма да го развали.
Обичаш ме, нали? -Разбира се.
Казвал съм ти го. -Знам.
Изглежда не го чувам достатъчно.
Обичам те.
И аз те обичам.
Извинете. Г-н Съли? Аз съм Андрю Страус. Казаха ми, че работите като водач.
От време на време. Това е д-р Куин. -Приятно ми е, г-н Страус.
Какво имате предвид? -Работя върху една книга, за дивата природа
на Роки Маунтън. -Съли знае много за това.
Така разбрах. Надявах се да ми помогнете да направя проследяване.
Мога да го направя.
Вие сте от Изток, нали? -Филаделфия.
Аз съм била в Колеж там. А вие? -Не. Бях в Йейл за известно време,
но после постъпих в армията. -Там ли ви раниха?
Може ли да попитам в коя битка? -Олисти, във Флорида.
Но предпочитам да не говоря за това. -Разбирам. Но бих искала да науча повече
за вашата книга. А ти Съли? -Разбира се.
Ще вечеряте ли с нас? -Благодаря ви, но не мисля..
Трябва да дойдете. Моля ви.
С удоволствие.
Още кнедли, г-н Страус? -Да, благодаря. Голямо угощение.
Какво ядете когато сте навън да взимате проби?
Какво намеря. Напоследък предимно гъби. -Аз не обичам гъби.
Това парфюм Бей Ром ли е? -Да. Харесва ли ви?
Един човек, когото познавах навремето го използваше.
Много мъже го използват. Боя се, че имам обикновен вкус.
Какво правехте в Монтана? -Търсех глетчери.
Какво е глетчер? -Преди милиони години имало дълга
Ледена епоха, когато по-голяма част от Америка е била покрита
с огромен леден пласт. -Лед?
И докато ледът се свличал от Северния полюс, той се чупел на голями парчета,
наречени глетчери. Тези глетчери издълбали реките и разцепили планините
на назъбени върхове. -Професор Уитни от Харвард оспорва това.
Той твърди, че планините са формирани в следствие на голями катаклизми.
Той го нарича:"Внезапно унищожение на материята и разрушение на вселената."
Но д-р Куин, планините не са се формирали за един ден, а бавно, в продължение на
много време, от леда. -Откъде знаете това?
Мога да ви покажа вдлъбнатините в планините, откъдето са минали гледчерите.
В Монтана открихме 22 действащи, които още се движат.
Бих искала да видя това. -Аз също.
Мислите ли, че има глетчери тук? -Разбира се.
Трудно ми е да повярвам в това. -Сигурен съм, че може да открием някой.
Веднага щом с г-н Съли се върнем от изследването на планините.
Тогава ще можете да й докажете, нали? -Наистина ли, г-н Страус?
Да.
Ако останете непредубедена. -Винаги съм непредубедена.
Как се нарича? -Велосипед. Току-що пристига от Чикаго.
Съли казваше, че винаги е искал да опита да кара това.
Точно така. Помниш ли, когато го видя в Бостън?
Хайда да му го купим. Да го изненадаме. -О, много ще му хареса.
Може ли и аз да го карам? -Е...
Той идва! -Бързо! Скрийте го!
Добро утро, Съли. Г-н Страус. -Добро утро.
Здрасти, Съли. Как си? -Чудесно, благодаря.
Това е г-н Страус. Това е Майра- тя е тази, която ще се омъжва.
Не знам. Хорас получи телеграма. Семейство Бинг няма да дойдат.
Трябва да сеят реколтата. Луис е при тях, да им помага.
Просто не искат да се жениш за мен.
Нали? -Разбира се, че не.
Погледни ме, Хорас. Кажи ми го направо. Казали са, че е заради мен, нали?
Да си гледат работата!
Но как ще направим сватба?
Твоите роднини няма да дойдат, а аз нямам семейство.
Ние сме вашето семейство..целия град. -Точно така. Всичко ние ще организираме
сватбата ви. -Аз ще сготвя вечерята.
Аз имам подходяща рокля. Моятата сватбена рокля.
Пазех я за дъщерите си, но те избягаха и се омъжиха някъде.
Не е бяла, нали? -Джейк..
Тя не може да носи бяло. Светлокремава е.
Какво ще кажеш, Лорън? Щом е светлокремава.
Ще те издокараме в нов костюм.
Може ли да бъда момичето с цветята? -Разбира се.
Аз бих искала да съм ти шаферка. -Ще ти трябва кум, Хорас.
Аз ще бъда.
Благодаря, Съли.
Виждаш ли? Ще бъде чудна сватба. Не ни е нужно друго семейство.
Какво мислиш да пишеш в тази книга? -Ще бъде разказ за пътешествията ми.
За растенията и животните, които съм видял.
Хората ще искат ли да четат това? -Ще бъдеш учуден.
Хората са очаровани от Запада. Ако успея да им покажа красотата на тези
диви планини и гори, може да спечеля подкрепата им за тяхното опазване.
Нужна е защита. Но досега не съм чувал друг, освен шайените, да го казва.
Има и други, които мислят така.
В Калифорния направиха от Йосемити природен парк.
Какво означава това? -Означава, че всичко е защитено.
Нямаш право да сечеш дървета в парка, не можеш дори да откъснеш диво цвете.
Точно това ни е нужно тук.
Това лос ли е? -Да.
Виж рогата на възрастния мъжкар. Великолепен е.
Там един млад се готви да го предизвика.
Много по-простичко отколкото ние го правим, нали?
Това е честна битка. Победителят получава женските, а победеният си тръгва.
Но може да опита отново, нали? -Когато е готов.
Времето е на негова страна.
Мога ли да погледна вече? -Още не.
Още няколко крачки.
Сега.
За теб е.
Откъде дойде това? -Г-н Брей го поръчал от Чикаго.
Подарък е.
Но защо? -Не е нужно винаги да има повод, нали?
Хайде, опитай.
Добре.
Опитай с педалите.
Опитай по-бързо. Ще те бутам.
Сякаш летиш!
Благодаря.
Съли.
Танцуващият Облак.
Какво правиш в града? -Дойдох да се сбогуваме.
Заминаваш ли някъде? -В търсене на проникновение в Блек Хилс.
Не си споменавал досега. -Нужно ми е да проумея случилото се.
Защо балансът на сина ми се наруши толкова много и защо умря.
Но защо Блек Хилс? Толкова е далече. -Духовете ми показаха едно място в съня ми.
Казаха ми, че там трябва да отида. -Заминаваш веднага, така ли?
Снежната Птица ще дойде с мен. -Кога ще се върнеш?
Не знам. -Но ще се върнеш, нали?
Духовете не ми казаха това.
Всичко хубаво, братко. Приятели.
Довиждане.
Колко е часът? -Почти единадесет.
Трябва да е изникнало нещо. -Може би нещо му се е случило.
Съмнявам се. Никой не може да се справя като Съли.
Щеше да ми показва една поляна с диви орхидеи.
Знам къде е. И аз мога да ви заведа.
Не искам да прекъсвам работата ви. -Всъщност трябва да набера напръстник
и някои други билки.
Кога започнахте да използвате индиански лекове? Предполагам, че не са ви учили
на това в Медицинския колеж. -Със сигурност. Но в началото,
когато пристигнах, нямах избор. Свършиха ми лекарствата по време на епидемия,
и бях готова на всичко. Сега ги уважавам.
Вижте, ето една от тези орхидеи. -Значи така изглеждат.
Кога започнахте да рисувате, г-н Страус? -Моля наричайте ме Андрю.
Докато бях в болница. Бях на легло в продължение на месеци. Не можех да говоря.
Защо? Какво се случи с гласа ви? -Имах рана от шрапнел в гърлото.
Трябваше отново да се уча да говоря. Не можех да си движа краката,
но ръцете ми не бяха засегнати, така че се научих да рисувам.
Венчелистчетата са толкова изящни. -Нали? Не мисля, че съм видял нещо
докато не го нарисувам. -Знам какво имате предвид.
Когато правя изследване, трябва да си напиша всичко, за да го разбера.
Този дъб не е ли прекрасен?
Предполагам, че казвате това за всички дървета.
Но е истина.
Повечето хора мислят, че дървото е нещо мъртво, но то е като фонтан.
Водата се движи в него непрекъснато, предизвиквайки гравитация.
Имате ли слушалки? -Да, разбира се.
Нека ви покажа нещо.
Добре.
Ето.
Може да чуете как соковете се движат по жилата.
Не знаех това.
Д-р Майк. Г-н Страус.. -Съли. Чакахме те.
Трябваше да погледна капаните. -Щом вече си тук може да ни заведеш
до Тайната Долина. -Денят не е подходящ.
Защо не? -Земята е мека. Не е удобно за ходене.
Но нали онзи ден ходихме. -Довери ми се.
Ще отидем някой друг път.
Добре тогава.
Идваш ли? -Вие вървете. Ще дойда по-късно.
Ще приготвя някои от моите изискани креолски ястия, които пазя за специални
случаи. Soupe de poisson/рибена супа/...
Отровна супа? -Рибена яхния. Ще ти хареса.
И lapin etouffe/задушен заек/
Lapin? -Това е заешко. Със сос.
Не мърдай, Майра. Само ще закрепя с кърфици ръкавите.
Много ти отива. -Мислиш ли?
Ще ви трябва хубав файтон. -Да го закичим с цветя и панделки.
Не може ли просто да вървим пеша? Не е толкова далече.
Аз искам да се возя. Може ли да има бял кон?
Имам един пъстър. Носи късмет, за сватби.
Да поговорим за литургията. -Чакайте, отче. Вече им казах,
че аз ще ги оженя. Като кмет това е мое задължение.
Но аз съм сигурен, че те искат църковна церемония, нали Хорас?
Джейк, защо ти не отведеш булката до олтара? След като ти си бащата на града.
Аз щях да правя това. -Може да се наложи да си кум.
Изглежда Съли няма да дойде.
Надявам се да не изчезне пак. -Какво прави кума?
Стои до младоженеца при олтара. И вдига тост на вечерята.
Ами ако не измисля какво да кажа? -Ще ти дам да кажеш една поема.
Например?
На моят годеж Дейвид рецитира Робърт Бърнс.
Кой е Дейвид? -Годеникът й. Загинал е във войната.
Как започваше поемата? -Не си спомням.
Да бе. -Хайде, мамо. Кажи ни, моля те.
"Любовта ми е като червена роза, разцъфнала през юни.
Любовта ми е като мелодия, звучаща в нежни струни.
Като красив шедьовър ти си, така съм влюбен аз,
И ще те обичам, скъпа моя, до сетния си час."
Намерих този магарешки бодил край потока.
Не би трябвало да расте толкова на север. -Растенията правят неща, които не би трябвало?
Непрекъснато. Точно това ги прави интересни.
Видях Съли по-рано. Каза, че няма да може да излезем днес.
Често ли има тези главоболия? -Какви главоболия? Той никога не се е
оплаквал от главоболие. -Просто си го помислих.
Имах един приятел, който се държеше като Съли.
Как се държи? -Предпазва си очите от светлина.
Разтрива си слепоочието. Иска да е сам. -Може би това е причината да
не дойде вчера. Не е типично за него.
Може да е мигрена.
Откъде имате толкова широки познания?
Просто си спомних какво каза лекаря на моя приятел.
Мигрена-така мисля, че се нарича. Вероятно изобщо не е това.
Видяхте ли накъде отива? -Последно го видях на пътя извън града.
Най-добре да го открия.
Съли!
Защо не ми каза? -Мислех, че е не е сериозно,
че ще отмине. -Кога започна главоболието?
Преди два дни.
Дай да ти прегледам очите.
Зрението ти замъглява ли се? -Да. Точно преди да започне болката.
Това е просто главоболие, нали? -Мисля, че е тежка форма на главоболие.
Нарича се мигрена. Ще ти дам стрихнин и горчивка.
Не искам да те притеснявам. -Никога не ме притесняваш.
Просто ме остави на спокойствие. -Не.
Моля те.
Ти остави ли ме, когато бях болна от инфлуенца?
Ами клиниката? -Затворих я.
Децата.. -Казах им, че може да отсъствам няколко дни.
Оставам с теб, Съли.
Танцуващият Облак каза, че може да има болест. Не се безпокой.
Вече съм тук.
Сватбата наближава, а? -Надявам се да се получи добре.
Нервен ли си? -Не...само малко се тревожа.
Защо така?
Ние не сме капризни хора. А тази сватба се превръща в нещо грандиозно.
Грейс ще готви тази отровна супа и заешко. Не мога да ям заешко -
става ми лошо от него. -Ако стане така, д-р Майк ще бъде там.
Само се майтапя, Хорас.
Иска ми се да има руло "Стефани". Всички в града го харесват.
Кажи на Грейс. -Не искам да я обидя.
Аз ще й кажа, става ли? -Ще го направиш ли?
Убеден съм, че Грейс ще сготви каквото искате. Не се тревожи.
Руло "Стефани" ли?
Ти полудя ли? -Това иска Хорас.
И може да го получи всяка седмица. Но може никога да няма възможност
да опита моят задушен заек. Гарантирам ти, че ще му хареса.
Но Грейс.. -Остави на мен. Разбирам от храна.
Чаят ще облекчи болката.
Танцуващият Облак винаги го използва.
Чудя се къде ли е сега? -Вероятно по средата на пътя към Блек Хилс.
Все си мисля за нещата, които исках да му кажа.
Знам, аз също.
Може никога да не го видим вече.
Здрасти, Ханк. Исках да говоря с теб. -За какво?
За сватбата ми. Каня те. -Не ме карай да идвам.
Ханк, ти си най-близкия ми човек тук. -Не мога да го направя, Майра.
Майра!
Майра, виж какво намерих. Когато вървя по пътеката може да ги хвърля,
а ти ще вървиш по килим от цветя. -Много мило.
Ако не ти харесват, мога да... -Не. Хубави са.
Мъчи ли те нещо? -Май съм се паникьосала.
Просто искам всичко да бъде идеално. -И аз бих искала, ако съм на твое място.
И така ще бъде.
Харесва ли ти роклята на Дороти? -Разбира се. Защо?
Има толкова висока яка и всяка част от тялото ми е скрита.
Не е в мой стил. -Ами ти какво искаш да облечеш?
Момичетата в кръчмата ми шият рокля. Розова е. Това е любимият ми цвят.
И има красиво деколте. Не е така високо. -Тогава облечи нея.
Не искам да съм груба с Дороти. -Тя няма да има нищо против.
Убедена съм. Ще говоря с нея.
Разбира се, че ще облече тази рокля. Няма по-красива в целия окръг.
А и вече я преправих. -Тя не мисли, че е подходяща за нея.
Но тя греши. Не може да носи розово. Това е сватбеният й ден.
Боя се, че Грейс вече е поръчала гарнитурата за вечерята.
А роклята на Дороти е наистина красива. Можеш да облечеш розовата друг път.
Но това е най-важния ден в живота ми. -Скъпа, ще изглеждаш красива, независимо
с какво си облечена. Нека се съгласим. -В крайна сметка чия е сватбата?
Нашата. -Тогава защо да не бъде както ние искаме?
Аз не искам да нося роклята на Дороти. Искам нова, за новия си живот. А ти не
можеш да ядеш заешко. Да не говорим за отровната супа.
Но не искам да създаваме неприятности. -Хубаво. Тогава нека избягаме и
да се оженим скромно, съвсем сами. -Не, ще изглежда, че се срамуваме.
Искам да се оженим пред всички. Целия град очаква това. Всички
много се потрудиха. Не те ли интересува..? -Не те ли интересува аз как се чувствам?
На никой не му пука как се чувствам. Може би трябва да отменим всичко!
Съли... -Тази болка...не мога да спя.
Никога не съм се чувствал така.
Иска ми се да знаех какво да правя. Чаят от дървесни кори не действа.
Как би постъпил Танцуващият Облак ако беше тук?
Но го няма.
Но знам какво би казал.
Какво? -Че нещо е извън баланс.
Трябва да лекуваме цялостно човека.
Той винаги започва лечението с изпотяване.
Можеш ли да седнеш?
Молим те, дядо, да ни напътстваш в това изцеление.
Микаела!
Къде отиде? -Бях тук.
Наистина ли си ти?
И не си тръгваш? -Не.
Не искам да заминаваш.
Искам да съм с теб.
Имам нужда да съм с теб. -Съли..
Ще те обичам до края на дните си.
Ще се омъжиш ли за мен?
Да.
Елате всички.
Двамата със Съли искаме да ви кажем нещо.
Искам да ви попитам нещо.
Искам вашето позволение да се оженя за майка ви.
Приемам.
Честито. -Благодаря.
Крайно време беше.
Къде ще живеем? Тук ли ще се нанесеш? -Още не сме обсъдили въпроса.
Бих искал да построя нов дом. -Кога е сватбата?
И това не сме го обсъдили още. -Може да направите двойна сватба.
С Хорас и Майра. -Мисля, че е прекалено скоро.
А и не искаме да засенчваме Хорас и Майра. Това е тяхният миг.
Всъщност, нека да не казваме на никого докато сватбата им не приключи.
О..не може да кажа на г-н Брей? -Няма да казваш на никого.
Това е тайна. Обещаваш ли?
Щом се налага.
Хорас?
А, ето те.
Трябва да изпратя телеграма. Има ли нещо, Хорас?
Не.
Не приличаш на себе си.
Заради сватбата е. Майра не иска да носи онази рокля, а Дороти настоява.
Всички се суетях и се карат. Майра иска да я отмени.
Тя не го мисли. -Аз й казах да се съгласим,
но тя страшно се инати. -Това често се случва преди сватбата.
Хората се изнервят и нещата излизат от контрол.
Но всъщност няма значение какво ще облечете или какво ще ядете.
Сватбата е само един ден. А вие ще сте заедно до края на живота си.
Вярно е. -Важното е, че се обичате.
Трябва да я намеря. -Чакай..Трябва да изпратя това
на майка ми в Бостън.
О, боже, вие се сгодявате! -Шшшт! Моля те, никой не знае. Тайна е.
Разчитай на мен. Положил съм клетва.
Не е лесно. Ами ако изпусна пръстена? -Недей.
Майра каза да ти кажа, че има нещо старо-роклята на Дороти, нещо ново-обувките й,
но й трябва нещо на заем. -Ще измисля нещо.
Готово. Можеш вече да ги свалиш. -Защо трябва да взима нещо на заем?
Носи късмет.
Да видим..мисля, че имам дантелена кърпичка някъде тук.
Д-р Куин, Съли.
Днес си заминавам. Исках да ви благодаря за помощта и добрината ви.
Защо трябва да си заминаваш сега? -Приключих това, за което бях дошъл.
Но не ни показахте глетчерите. -Следващият път като минавам оттук,
ще го направим. Д-р Куин? -Сбогом, Андрю.
Съли. -Защо бързаш, Андрю?
Не може да си тръгнеш сега. Има сватба. -Вече си събрах багажа.
Ще отидем до потока. Бих искал да ти покажа утре.
Предполагам, че мога да остана още един ден.
Хубаво.
Скъпи влюбени, събрали сме се тук днес да свържем този мъж и тази жена
в свещен брак.
Ако някой може да каже причина поради която не могат да бъдат
законно венчани, да говори сега...
или да замълчи завинаги.
С дадените ми правомощия, ви обявявам за съпруг и съпруга.
Изненада! -Руло "Стефани"! Грейс!
Ти си най-добрата готвачка в света.
Какво ще желаете - задушен заек или удивителното руло "Стефани"?
Заешко. -Руло "Стефани".
И още пунш за всички.
Какво мислите за нашия град? -Прекрасен е.
Въпреки, че не е съдбата, която сте очаквали, предполагам?
Не. Но е моят дом. -И много ви приляга.
Реч! Реч! Реч!
Това е най-щастливия ден в живота ми. Надявам се всички да откриете истинската
любов и да бъдете щастливи като нас.
И се надявам да бъдем тук за още много сватби. Знам, че предстоят няколко-
Матю и Ингрид..
И д-р Майк и Съли..
О, боже! Не трябваше да ви казвам. Това е тайна.
Наистина ли ще се жените? -Вярно ли е?
Вярно е. -Честито.
Това е повод за тост.
"Любовта ми е като червена роза, разцъфнала през юни..."
За любовта!
За Микаела и Съли!
За всички младоженци.
Чакай! Чакай!
Погледни ме.
Погледни ме в очите.
Ти не си Андрю Страус. -Разбира се, че съм.
Ти си Дейвид.
Грешите. Аз съм Андрю Страус. От Филаделфия..
Не греша.
Лицето е променено и гласът, но..
Помня тези ръце. Наблюдавала съм ги толкова дълго, в хирургията.
Искате ли да видите документите ми? -Ето защо знаеше за мигрената на Съли.
Винаги си бил блестящ в диагностиката.
Беше предположение. Чисто налучкване. Поласкан съм, че ви напомням за някого,
на когото сте се възхищавала, но.. -Тостът. Тостът, който вдигна, беше същия
който вдигна и на нашия годеж. Бяхме в балната зала в къщата на родителите ти.
Баща ми стоеше до нас. Гледаше ме в очите и ми държеше ръката когато рецитираше..
Робърт Бърнс често се рецитира на сватби.
Защо отричаш? -Защото не е така. Човекът, за когото
говорите е мъртъв.
Може би сте прав. Объркала съм се. Онзи Дейвид, когото познавах, не би ме излъгал.
Микаела..
Съжалявам.
Не си умрял?! -Не.
Просто не проумявам. -Знам. Сигурно е ужасен шок.
Дейвид..
Знаеш ли колко пъти съм се молила да те видя отново?
Написах ти толкова много писма. -Не съм получила нито едно.
Никога не ги изпратих. -Но защо?
Ще ти разкажа всичко..след време.
Но къде беше през изминалите 7 години? Казаха ни, че си загинал в Бул Рън.
Смятаха ме за мъртъв. Бях ударен от снаряд. Краката ми, вратът ми, лицето ми..
Едни фермери ме прибрали и се грижили за мен, но после ме плениха и ме отведоха
в Андерсънвил. -О, боже! Андерсънвил!
Не ми се говори за това сега. Дай да те погледна.
Защо не ми съобщи?
Едва бях в съзнание. И когато се свестих, ме увериха, че повече няма да ходя.
Бях полусляп, сакат и не можех да говоря.
Ако знаех, щях да дойда.
Научих, че са ме обявили за мъртъв. Ти, семейството ми, всички са били уведомени.
Вече бяхте погребали останките ми. И реших, че е по-добре да те пощадя.
Да ме пощадиш?
Ти беше млада и красива. Не исках да те обременявам с безпомощен инвалид.
Исках да ти спестя болката. -Стоях на гроба ти. Чувствах такава
празнина. Исках да умра с теб. Не можеш да си представиш как страдах,
че никога вече няма да те видя. -Но аз знаех, че болката ще отмине.
Това не се случи. -Заслужаваше да продължиш живота си.
И си го направила. Това е хубав живот. -Тогава защо се върна сега?
Защото...
Нещата се промениха. След няколко години, възвърнах усещането в краката си.
Отново проходих, отново проговорих. За моя изненада, вече не бях сакат.
И си помислих..помислих си, че..
Какво си помисли? -Не можах да спра да мисля за теб.
Знам, че направих ужасна грешка. От една страна, затова дойдох тук.
Защо се представи за друг човек? -Не исках да се натрапвам, ако си щастлива.
Микаела, повярвай ми, направих го от любов. Съжалявам за обидата която ти
нанесох. И те моля за прошка,
ако някога успееш да намериш сили в сърцето си.
О, Дейвид, разбира се, че ти прощавам.
Ти си жив.
Само това има значение.
Трябва да вървя.
Ето те! Може ли да останем за младоженската тупурдия?
Не мисля. -Моля те.
Какво е младоженска тупурдия? -Това е традиция. Хората си
правят шега с младоженците. Не е много любезно.
Аз оставам. -Предпочитам да се прибереш с нас.
Аз мога да се прибера сам. -Матю, моля те, ела.
Благодаря.
Хорас? -Този пунш...
Добре ли си?
Хорас? -Да?
Да ти помогна ли?
Не. Добре съм.
Хорас? Идваш ли? Липсваш ми. -След минутка.
Здрасти.
Удобно ли ти е? Искаш ли вода? -Не, благодаря. Добре съм.
Харесвам шапката ти. -Благодаря. Майка ми я изплете.
Предпазва ме от студа. -Чувала съм, че е така.
Спи ли ти се? -Не.
Не ти ли е студено? -Малко. Искаш ли да седнеш до мен?
Аз..мисля, че трябва да си кажем молитвите.
Молитви? Добре.
Благодарим ти, Господи, за сватбения ни ден. Струваше си чакането. И се надявам,
че ще ми помогнеш да бъда добър съпруг и да ми позволиш винаги да обичам
и да се грижа за...моята съпруга. -Амин.
Сега си моя съпруга. -Така е.
Ела да си легнем. Не се притеснявай.
Просто..никога не съм го правил. -Не се безпокой. Аз съм имала много мъ..
Искам да кажа, че няма за какво да се тревожиш.
Не искам да те разочаровам. -Това не може да се случи. Аз те обичам.
И ще те обичам до края на дните си.
Съли, най-неочакваното нещо се случи. -Знам.
Знаеш?
Чух ви, навън до кръчмата. Теб и.. -Дейвид.
Да. Искаш ли да поговорим?
Едва ли знам какво да кажа. Това е такъв шок.
Радваш ли се да го видиш? -Дали се радвам? Да, радвам се.
Развълнувана съм, че е жив.
И съм разстроена, че ме е мамил през цялото това време.
И съм изплашена.
Какво ще правим?
Ти какво искаш да направиш?
Не схващам какво говориш. -Андрю е Дейвид?
Не разбирам. -Както вече ви казах, Дейвид е бил
тежко ранен. Тялото му е било толкова осакатено и обезобразено,
че не искал да се прибере у дома. Взел е името на друг човек.
Как да го наричаме сега - Дейвид или Андрю?
Кой е Андрю Страус? -Бил е друг затворник в лагера.
Служили са заедно и той умрял в ръцете на Дейвид.
Какво значи всичко това? -Ами Съли?
С Дейвид още ли сте сгодени? -На практика, предполагам, че е така.
След като не сме скъсали. -Ако не беше умрял, т.е. казал, че е умрял,
щеше ли да се омъжиш за него? -Със сигурност.
Сега ще се омъжиш ли за него? Той ли ще ни бъде баща?
Баща?! -Д-р Майк, ако искаш да ти върна пръстена..
Чакай малко, подарих го на теб. Принадлежи на теб и на Ингрид.
Мислех, че сте сгодени със Съли. -Така е.
Значи..си сгодена за двама мъже?
Все още не мога да повярвам. -Знам.
Не можах да мигна. -Децата ми задават толкова въпроси.
Микаела, нямах намерение да се меся в живота ти. Щом видях колко щастливо
си се устроила тук, с лекарска практика, семейство и годеник - си стегнах багажа.
Радвам се, че не замина. -Мисля, че е най-добре да си вървя.
Как можа да си го помислиш? -Боя се, че присъствието ми
само ще утежни нещата. -Защо не оставиш аз да реша? Моля те.
Микаела.. -Не може да се появиш, след като 7 години
те мислех за мъртъв и да си тръгнеш ей-така.
Има толкова много неща, които искам да разбера. И толкова много неща
да ти разкажа. Моля те, остани още малко.
Мисля, че ми дължиш това.
Сгодена за двама? -Чу ли това?
Д-р Майк е ..как му се казваше.. двуженка.
Не, Джейк. Това е когато си женен за двама.
Е? Какво ще прави? -Не ни каза.
Не мисля, че и тя знае.
Е..този Андрю.. -Дейвид.
Както ще да е. Първо е била сгодена за него, така, че правото е негово.
Но това е било преди 7 години. Мисля, че няма давност.
Той я е оставил да го мисли за мъртъв. Това е равносилно на раздяла.
Мисля, че тя е свободна жена. -Освен това, тя обича Съли.
Но е обичала и този Дейвид. Вероятно още е така.
Хората се променят за 7 години. Да не говорим какво му е причинила войната.
Вижте какво стана с моя син. -Какво каза Съли по въпроса?
На негово място, щях да изритам задника му от този град.
Но обещанието си е обещание. Човекът си е рискувал живота за страната.
Жената трябва да го чака. -Дори да е умрял?
Но той не е. -Спрете. Не е ваша работа.
Те ще се разберат. Оставете ги на мира.
Дай й хинин за температурата. Ще се оправи до няколко дни.
И да не се чеша. -Много благодаря, че се отбихте.
Сега нямаме пари, но ще приемете ли един овнешки бут?
Става. Ще кажа на Матю да го вземе.
Не ти ли липсва медицинската практика? -Не. Не можех да се върна след войната.
Не и след Андерсънвил. -Защо не?
Не можех да понеса да гледам още страдания. Видях достатъчно.
Но ти имаше такъв талант, Дейвид. -Талантът ми беше безполезен в този лагер.
Един от всеки трима затворника в лагера умираше. Бях безсилен да направя
каквото и да е. -Но това е била екстремна ситуация.
Бях отвратен от това което човек може да причини на друг човек.
И не беше само врага. Нашите хора се избиваха за една връзка за обувки.
Така, че се оттеглих. Захванах се с природата, планините. Нещата в
природата са ясни и чисти.
Животните убиват толкова, колкото им нужно, за да оцелеят. Не убиват
от любов към спорта. Или заради принципи.
Ами ти, Микаела? Щастлива ли си? -В много отношения, да.
Хорас, как е младоженеца днес? -Като нов човек, а?
Зает съм в момента. -Искаш ли една серенада?
Защото може да се върнем довечера пак. -Да не сте посмели.
Нямахме лоши намерения, Хорас. Това е само традиция-да се пошегуваме с младоженците.
Беше в най-неподходящия момент. Тъкмо бяхме свършили да се молим.
Да се молите?! -Аз одобрявам това.
Точно ни ставаше приятно и изведнъж този шум започна.
Не беше смешно. Загубих настроение. -Пак ще ти дойде.
Вие някога губили ли сте настроение? -Аз ли? Никога.
Нито пък аз. -Хорас, може ли да ти кажа две думи?
Имаме малко работа.
Само исках да ти кажа..
Всеки мъж губи настроение понякога. -Наистина ли?
Но просто не си признават. -Тогава какво да правя?
Не го мисли толкова, Хорас. Следващия път когато настроението дойде,
нека ти дам един съвет: Не чакай, а действай.
Благодаря, отче. -Няма защо, Хорас.
Какво обичаш да правиш, Брайън? -Не знам.
Обича риболова.
С червеи ли? -Ако намеря.
Хубаво. Може би мога да ти помогна. Наблюдавал съм червеи много време.
Звучи скучно. -Всъщност е доста интересно.
Червеите поддържат почвата рохка и плодородна. А знаете ли, че всеки инч
от земната повърхност е минала през тялото на червей?
Никога не съм се замисляла.
Съли.
Надявам се, че не се натрапвам. -Изобщо. Искаш ли вечеря?
Заповядай, присъедини се към нас. -Трябва да се преместиш.
Това е мястото на Съли. -Това е невъзпитано, Брайън.
Но е така.
Не си прави труда. Не съм гладен. -Моля те, Съли, искам да останеш.
И децата също. -Те могат сами да говорят.
Съжалявам. Няма причина да не бъдем учтиви.
Учтиви? Ти ме излъга, Андрю. Излъга всички. Това ли наричаш учтиво?
Съжалявам за това. Но имах причина.. -Ако имаше чест, щеше да ни кажеш кой си
още от началото.Вместо да ни оставиш да те приемем за приятел и да ни шпионираш.
Постъпих както сметнах за правилно. Знам, че си ядосан, но аз имам право
да бъда тук, колкото и ти. Аз и Микаела.. -Чух достатъчно.
Съли, не си тръгвай.
Чакай.
Махни си ръцете от мен!
Спрете! Моля ви! Престанете! -Успокойте се. Хайде.
Успокойте се!
Микаела, казах ти, че не искам да те наранявам повече.
Чувствата ми са така силни както преди. Ако ми кажеш, че нямаш чувства към мен,
ще си замина още утре.
Не си тръгвай.
Съли!
Всичко стана така неочаквано. Нужно ми е време да помисля.
На всички ни е нужно. -За какво?
Годежът се отменя. -Не съм казала това.
Напротив. Току-що го направи.
Сигурно е ужасно сконфузна ситуация.. -Така е.
Някои хора биха ти завидяли, че двама мъже те искат за жена. Но аз знам
какво е да си раздвоена. Нямаш покой.
И все пак съм го мечтала.
Винаги е било в ума ми-ами ако Дейвид не беше умрял?
Сигурна ли си, че него желаеш? -Какво имаш предвид?
Понякога умът ни прави номера. Помниш само добрите неща.
Неприятните моменти някак избледняват. И това вече не е същият човек,
а само един розов спомен. -Той беше първата ми любов.
Първият мъж, когото съм целунала.
Никога не забравяме първия. -Ние сме от един свят.
Когато съм с него, умът ми се движи по-бързо. Има за какво да си говорим.
Неща, които не бих споделила със Съли.
В същото време Съли ме познава по начин, по който Дейвид никога не е.
Съли разпалва нещо в мен, нещо което трудно мога да опиша с думи.
А Дейвид?
Той също.
Разбирам.
Какво да правя?
Мисля, че просто трябва...
Дай си време.
Дай си време и после вземи решение. Но не чакай прекалено дълго.
Добре.
Средната редица.
Къде е Съли? -Не знам.
Но той обеща да дойде. -По-добре върви при класа си.
Добре дошли на нашия пролетен концерт. Първото ни изпълнение ще е
"Сладката Бетси от Пайк".
Съли, не съм искала да те нараня. И ме боли, че така стана.
Не искам да късаме, но.. не съм го планирала.
Знам, че нямаше думата той да се появи. Но имаш думата за това, което се случва сега.
Трябва ми време. -Мисля, че е време да оставиш миналото.
Както ти ми каза за Абигейл. -Различно е. Абигейл е само спомен.
Дейвид също.
Този мъж не е човека, който е бил преди.
Наясно съм.
Аз и ти имаме нещо истинско. Нещо, което сме градили.
Предложих ти брак и ти прие. Може би това те плаши и искаш
да се върнеш назад. Във времето, когато си била по-млада, пълна с мечти
и Дейвид е бил част от тях. Но не можеш да си върнеш изгубеното.
Но можеш да изгубиш това, което имаш сега.
Какво имаш предвид?
Нямам причина да остана тук. Щях да продължа напред, ако не беше ти.
Здрасти, скъпи.
Донесох ти сладки. -О, боже. Много мило.
Откъде ги взе? -Аз ги направих. Грейс ми показа.
Харесват ли ти? -Вкусни са.
Знаеш ли какво ми харесва повече? -Какво? Ще се науча да го правя.
Просто да си тук с мен.
Харесва ми да съм омъжена.
Какво правиш?
Какво има, Хорас?
Хайде.
Хорас, посред бял ден е.. -Няма значение.
Ами ако дойдат клиенти? -Ще почакат.
Някой може да ни чуе. -Казаха ми, когато настоението дойде
да действам.
Майра, ако ти не искаш.. -Не, не е това.
Какво има?
Да не си в този период, когато..? -Не.
Просто не съм го правила така преди. -Можем да почакаме до довечера.
Искам да кажа, че винаги е било работа. Не съм го правила с някой, когото обичам.
Някой така близък. Малко е страшничко. -Разбирам. Сякаш е за първи път и на двамата.
Всичко е наред. Ще се учим заедно.
Какво се случи? -Един буркан се пръсна.
Грейс! -Да я заведем в клиниката.
Колийн, донеси хлороформа.
Не виждам! -Ще се оправиш.
Ще ти дам хлороформ, за да се погрижа за това без да те боли.
Робърт И, отиди отсреща и намери Дейвид. Кажи му да дойде веднага.
Нужна ми е помощта му.
Опитай се да дишаш нормално. Успокой се.
Няма да ослепея, нали? -Поеми дълбоко въздух.
Спокойно.
Подай ми лампата.
О, боже. -Какво има?
Какво става, Микаела? -Благодаря ти, че дойде.
Робърт И, би ли излязъл с Брайън навън. Ще дойда веднага щом се погрижим за нея.
Колко дълго ще продължи това? -Не много.
Има парче стъкло забито дълбоко в роговицата. Не мисля, че ще мога да го извадя.
Ще увредиш тъканта. Трябва да направиш разрез.
Никога не съм работила с очи.
Не искаш да бъркаш и да го вадиш. Или може да засегнеш нерв.
Ще го направиш ли ти? -Микаела, не съм докосвал скалпела от 7 години.
Но ти си работил с очи. Аз не знам колко дълбок разрез да направя.
Ще налучквам. -Съжалявам.
Дейвид, моля те. Знам, че можеш. Боя се, че може да й причиня трайно увреждане.
Ти си най-добрата възможност, която тя има.
Имаш ли катарактен скалпел?
Игла? -Не.
Можеш ли да държиш клепача отворен?
Дълбоко е. Проникнало е чак до стъкловидното тяло.
Ще направя разрез над него. И след това ще стисна.
Когато видиш да се показва, използвай най-малкия форцепс, който имаш.
Ето. Сега трябва да се плъзне. -Натисни още малко от дясно.
Излиза.
Хванах го. -Провери дали има още.
Мисля, че е само това.
Добре. Почисти го със сребърен нитрат и покрий окото.
Благодаря ти.
Как е тя? -Много добре. Успяхме да махнем цялото стъкло.
Окото трябва да е покрито, докато заздравее. Не очаквам трайно увреждане.
Слава на бога. Благодаря ви. Благодарен съм, че бяхте тук.
Радвам се, че помогнах.
Дължа ти извинение, Съли. Беше прав. Трябваше да кажа кой съм.
Ти се готвеше да напуснеш града. Аз бях този, който те разубеди.
Не знаеше.
Питах се, как бих постъпил на твое място. Ако бях сляп и сакат,
сигурно щях да постъпя като теб. -Опитах се да я забравя.
Вървях през планини и полета. Увеличавах разстоянието между нас.
Съвсем случайно научих, че е тук. Минавайки през Пуебло, чух за лекарка на
име Куин. Трябваше да дойда и да видя. -Трудно е да планираш какво ще направи сърцето.
След като жена ми почина, мислех, че никога няма да обичам отново,
че ще прекарам сам остатъка от дните си. Това ме устройваше.
И аз си мислех същото.
Не съм смятал, че ще срещна Микаела.
Съли.. -Трябва да ти кажа нещо.
Моля те, знам, че това е ужасно тежко.. -Микаела, аз те обичам.
И ще направя всичко за теб. Бих дал живота си за теб. Знаеш го.
Искам да се оженя за теб.
Но повече от всичко искам ти да си щастлива.
Така, че трябва да избереш този, който ще те направи щастлива.
Този, който ще бъде най-добър за теб. Каквото и да решиш, ще те подкрепя.
Съли...
Просто исках да го знаеш.
Ужасно е тихо.
Няма серенади, няма експлозии.
Исках да усетя тишината.
Не знам какво стана с настроението ми.
Не се тревожи за това. -Имам чувството, че те разочаровам.
Разбира се, че не ме разочароваш. Бракът е приятелство - това е най-важното.
Нека просто да се гушнем и да не правим нищо.
Но щастлива ли си, Майра? -Разбира се.
Защо? -Защото мога да заспивам до теб
всяка нощ и да се събуждам до теб всяка сутрин. Имам дом с теб до края
на живота си. -Точно така.
Обичам те, Майра. -И аз те обичам, Хорас.
Насам. Не е далече.
Добре ли си? -Да, само се спънах.
Можеш ли да продължиш? -Да, разбира се.
Почти стигнахме.
Какво правят? -Минната компания се готви да пренасочи потока.
На север оттук? -Първо ще отсекат всички дървета,
и ще наводнят цялата долина. Ще заличат горския живот чак до онази далечна планина.
Как могат да го направят? -Имат разрешително. И никой не протестира.
Изпратих телеграма до редактора на "Вашингтон кроникъл" дали може да публикува доклад.
Говори ли със собствениците на мината? -Няма да ме чуят. Те смятат, че земята
и всичко в нея е за човешките нужди. Щом им служи нека го убият.
Секат, пресушават, унищожават. -Но гората никога няма да се възтанови.
Някои от тези дървета са на стотици години. Бог ги е опазил от пожари,
лавини, наводнения, но не може да ги спаси от глупаци.
Ти би могъл, Дейвид.
Ще се изправя срещу мощни противници. Не само минните компании.
Банки. Железницата. Строителни магнати. Ти би могла да ми помогнеш, Микаела.
Ако достатъчно хора надигнат глас може да се промени нещо.
Виждали сме го да се случва, нали? С премахването на робството.
Да. Помниш ли речите, които заедно пишехме?
Как бих могла да забравя? Първия път стояхме цяла нощ..
Каква реч написахме само! А когато приключихме се разхождахме по ул. Чарлз.
Гледахме изгрева...
Цветарите редяха стоката си. Ти ми купи люляк.
Микаела...обичам те!
Ти обичаш ли ме?
Хайде, Брайън. Можеш! -Точно така.
Не ме пускай.
Държа те.
Точно така, Брайън. Върти педалите. -Не ме пускай.
Вече не те държа. -Съли, помощ!
Караш сам, Брайън. -Мога!
Мамо, виж.
Знаех, че ще успееш. -Толкова е забавно.
Измами ме. -Но се получи, нали?
Трябва да се упражняваш.
Ще се видим утре. -Няма ли да останеш за вечеря?
Не и тази вечер.
Лека вечер. -Благодаря, Съли.
Колко чинии да сложа? -Само четири.
Андрю няма ли да идва? Т.е. Дейвид. -Не и тази вечер.
Хубаво.
Знам, че всички обичате Съли. И знам, че не познавате Дейвид.
Но той е добър човек и бих искала да му дадете шанс.
Ще можете ли?
Смятате ли, че ще бъде нелоялно спрямо Съли?
Не. Съли ни каза да сме безпристрастни. Да опитаме да се разбираме с него.
Наистина ли? -Да. Каза ни, че ти трябва да мислиш
за целия си живот. Не само за следващите няколко години.
Кога ви каза това? -Сега. Докато те нямаше.
Каза, че ние ще порастнем и ще се изнесем. -Така, че трябва да направиш
това, което е най-добро за теб. -Съли ви каза това?
Микаела. Изникна нещо важно. Трябва да говоря с теб.
Да се разходим. -Добре.
Току-що получих отговор от Кроникъл. Искат да публикуват статията.
Това е чудесно. -Но трябва да замина за Вашингтон.
Но искам да се върна. Да бъда с теб. Така, че трябва да ми отговориш.
Искаш ли да се върна?
Знам, че държиш на Съли.
Но бракът е партньорство за цял живот. Аз и ти сме създадени един за друг.
Можем просто да продължим оттам откъдето спряхме.
Не е толкова просто. Толкова много неща се случиха през това време.
Бях млада, необвързана. Сега имам деца. Отговорности.
Ще бъдат нашата отговорност.
Ами Съли.. -Обичаш ли го?
Да. -Повече отколкото обичаш мен?
Наистина ли искаш да ти отговоря?
Ще тръгна утре по изгрев слънце.
Бог да те благослови, Дейвид.
Здравей, Съли.
Какво те води насам?
Исках да ти кажа колко ценя това, което направи.
Какво съм направил?
Даде ми свобода да реша. -Значи си решила.
Откъде знаеш?
Знам.
Обичаш Дейвид.
Да. Винаги ще го обичам.
Но това е миналото. Ти си настоящето. Ние сме настоящето.
Ако ме вземеш.
Ще го направиш ли, Съли?
Какво да направя?
Ще се ожениш ли за мен?
Да.
ПРЕВОД И СУБТИТРИ: ВЕСЕЛА СТАНЧЕВА от отбор LosT in TransLaTion