Досега в "Експанзията"…
Ще бъде кораб, който никой никога няма да забрави.
Ще пратите най-добрите си и най-светли мормони
на стогодишно пътуване до един нов свят.
Ерос е експеримент върху поясниците.
Някой тестваше оръжие.
И те предават данните тук. - Трябва да превземем тази станция.
Дръжте се!
Загубихме капсула!
Тези учени ми трябват живи!
Нищо да не случва с този човек!
Протомолекулата не е била изпратена тук случайно.
Ако я разучим, можем да я използваме. Можем сами да станем богове.
Без тази работа, човечеството ще бъде оставено беззащитно…
Марс унищожи изоставена и заменима база.
Трябва да отвърнем със сила.
Деймос беше най-малкия залък, който Генералния Секретар щеше да преглътне.
Всичко е автоматизирано, персоналът е минимален,
загубите ще са малки.
Искате да атакуваме марсианска луна? Това е обявяване на война.
Всички 17 човека на станцията бяха убити на момента.
Масивните експлозии раздробиха луната,
а образувалите се останки наложиха забрана за полети над цялата планетата,
която ще остане в сила.
След като Конгресът беше свикан на спешна среща,
Министъра на Отбраната Коршунов определи тази подла атака
като незаконен и страхлив акт на Земята,
който няма да бъде оставен без отговор. - Съсипаха проклетото небе.
Сядай да разпуснеш тежките си кости.
Няма как това да не доведе до война.
Винаги съм си знаела, че Земята ще ударят първи. Нали, землянино?
Как ме нарече? - О, чу ме!
Не и днес!
Чу ли ме, войнико?
Няма да позволя да се отнасяш с неуважение към друг марсианец.
Той има точно толкова прах в кръвта си, колкото всеки от нас.
Пехотинци, за кого се бием? - Марс!
За кого се бием? - Марс!
Слагайте костюмите! Трябва да тренираме.
Идва война.
Марс все още не са излезли с официална позиция.
Нито пък са отвърнали на удара.
Кръстихме нашите планети на древни богове.
Деймос не е бил бог.
Той е представлявал ужасяващия страх, който идва с войната.
Можеш ли да си представиш, какво би било да загубим Луната?
Нашата Луна? Никога повече да не я видим в нощното небе?
Не е същото.
От Марс, Деймос е само малка точка, каквато Венера е за нас.
Зная, че се притесняваш за Арджун и за внуците си,
но ние сме повече от способни да защитим Луната.
Това, което трябва да направим,
е да се опитаме да излезем от тази бъркотия, докато все още можем.
Не ме е страх.
Може флотът ни да е по-стар и по-бавен, но числата все още са на наша страна.
Имаме достатъчно кораби да свалим техните.
Може да махнем Марс от небето, ако се стихне дотам.
Знаеш ли, че марсианските пехотинци винаги тренират на 1G,
земната гравитация?
Летят със скоростта на войната. Това няма да спре ей така.
Ако продължаваме да им извиваме ръцете, рано или късно, те ще нахлуят.
Марс е един остров.
Ако пречупим флотът им сега, те не могат да ни докоснат.
Ами ако могат?
Няколко стратегически бомбардировки, най-вероятно върху тази окаяна сграда
и ще се окажем лице в лице с марсианските пехотинци.
Това може да е последният ни шанс да победим, Крисчън.
Или както ти винаги си казвала: "Земята е на първо място".
Станция Тайко (в Пояса)
Еймъс, как са нещата?
Външните врати и щитовете са на решето. Няма да мога да ги запечатам.
Ще се наложи да изолираме товарния отсек.
Добре тогава.
Да проверим тласкачите. Въртят се с около 40 м/с.
Ще е голям шок, когато излезем от кораба.
Ще отнеме повече от няколко кръпки, да изправим Роси на крака, нали знаете?
Роси е последният от проклетите ни проблеми сега.
Да вървим! - Харесва ли ти да убиваш поясници?
Диого!
Дръж тези мъже… под охрана.
И Милър ли? - Остави го тук!
Не го искам близо до затворниците!
Няма да бъде… и води тези хора!
Разбира се, началник. - Хайде!
Без повече насилие! Ясно ли е?!
Дори не трябваше да си на тази станция!
Има нещо дето трябва да свалиш от плещите си ли?
Дяволски прав си! - Спри! Престани!
Холдън, хайде!
Имаше тежък ден.
Дузина кораби напускат станцията всеки ден.
Избери си един и ще те кача на него.
Време ти е да си вървиш.
Може ли да си получа пистолета обратно?
Капитанът нареди да изчистим кабината ти.
Наоми пусна вътре няколко противоракови устройства за теб.
Ще удариш ли едно?
Почерпката си е почерпка. - Тина!
Е, остави ми бутилката, за да й спестя разкарването.
Ето как…
Значи, яко оплесках нещата сега?
А не, това е за постоянно.
Капитанът не те иска наоколо повече.
Ние също не те искаме.
Аз лично те разбирам. Уби момичето ти и ти го застреля.
Не.
Просто човека трябваше да си иде.
Капитанът винаги става малко докачлив,
когато убиеш хора без да си говорил първо с тях.
Да бе, сигурен съм, че щеше да му поискаш позволението.
Е, това е то.
Ние с теб доста си приличаме.
Ние заобикаляме.
Но капитанът… е възможно най-близо до пълната праведност.
Така че щом той казва, че си тръгваш,
значи си тръгваш.
Защото както го разбирам, той вероятно е прав.
Със сигурност е по-вероятно той да е прав, отколкото аз.
Продължаваш да си избираш битки с грешните хора.
Влез!
Не е толкова зле, нали?
И тъй като Фред плаща сметката докато Роси стане годен за обитаване,
реших, че ще си поръчаме доста обслужване по стаите.
Изплюй камъчето. - Бихме се за нищо.
Умряха хора. Ние почти умряхме, а Милър просто…
Той те измъкна жив от Ерос. - Застреля невъоръжен човек в главата.
Невъоръжен масов убиец.
Защитаваш ли го? - Не можеш разбереш...
Единствената причина да бъде там, беше отмъщение.
Не, беше го грижа за всички нас.
Имахме Дрезден. Щеше да говори, щяхме да го използваме…
И щяхме какво?! Да изработим сделка?
С човек, който просто ей така уби безброй поясници?
Човек, който беше заплаха за целия човешки род и затова Милър го застреля.
Той нямаше правото да взема това решение.
А ти имаше?!
Това, което трябва да направя сега, е да оправя тази каша.
Внимателно! Леко!
Наздраве! - Наздраве!
Хора, малко съм зает тук…
Ти уби най-големия боклук във вселената, братко.
Ще направим голямо парти за теб. Ти си герой, човече.
Не казвай това. Аз… Не казвай това.
Искахме да изхвърлим и затворниците, ама началникът каза, не.
Землянин.
Аз съм само едно ченге. Ченге. Поне бях ченге.
Хей, свърши ви бутилката.
Това ми беше бакшиша. Време е да си ходите по къщите.
Добре, добре. Къде ти е къщата?
Електричка, харесваш ми! - Дори няма да знаеш какво да правиш.
Ще ти трябва това за сърцето ти след Диого!
Ой, татенце!
Да не би жена ти да те е изхвърлила? - Да. Нещо такова.
И какво? Отиваш на хотел? - Може би.
По дяволите, Милър, та ти нямаш пари. Какво, ще спиш на доковете?
А, да. Разбира се, сигурно.
Ела, ела! Ще останеш с мен.
Сега си един от нас. - О не, не…
Насам, насам.
Има множество попадения от ТЗО и релсово оръжие,
но на склад имаме панели,
с които да направим замяна за дупките твърде големи за закърпване.
Този за малко е пропуснал да пробие реактора ви, виждате ли?
Щяхте да се разтопите. На момента.
Иисусе Христе! - Един почти проби мен.
Ако този беше минал през вътрешната обвивка,
момиче, щеше да си разполовена на две.
Повечето кораби щяха да са купчина отпадъци след такъв бой.
Е да, но не и Роси.
Всъщност съм адски впечатлена, че успяхте да се върнете.
Ти си марсианец, нали? Имаш ли някой там?
Не зная?
Не си се свързвал? Имам предвид след Деймос.
Мислят, че съм мъртъв.
Че са ме взривили заедно с Донаджър.
Умрял като герой.
Та ще го бъде ли Роси или какво?
Не се тревожи, ще се погрижим за него сякаш е един от нашите.
Между другото, изглеждате като хора, които могат да изпуснат малко пара.
Виждам, че си от някоя скала.
Обичаш ли да пращаш топката към стената?
Иска ли питане, да!
Станцията беше с лек гарнизон, а войници ми постреляха повече,
отколкото би ми харесало. Тези са оцелелите.
Предимно техници ниско ниво и охранители с изключение на този.
Той беше в центъра за данни. Така че ще го разпитаме първи.
Той знае повече за протомолекулата от всеки друг.
Не повече от Дрезден.
Сканирахме идентичността на всички тях.
Последните две години няма нищо за нито един от тях,
но преди това всички са работили за една и съща компания. Протоген.
Тя е базиран на Земята био-технологичен изпълнител със съоръжения из системата,
включително унищоженото на Фийби.
Влизайте вътре!
До стената! Веднага!
Това ще бъде интересен разговор.
Ето, опитай с тази.
Хитро. - Мислех, че ще бъде мотивиращо.
Толкова любимата почивка. - Пак ли ме почваш?
Приеми го като комплимент. Тексас изглежда перфектно.
Това е родният ти град, нали? - Твоят е наименуван на теб,
защото семейството ти го е нападнало като супер плодящи се плъхове.
Е, явно ни трябват повече истински ядящи прах марсианци.
Прекалено много са земляни.
Какво?
Виждам как всички ме гледате.
Все едно не трябва да съм тук.
Никой не оспорва патриотизмът ти. - Скрий се някъде, каубой!
Знаеш ли какво, аз заработих желязото си, Хили.
Твоето семейство просто плати пътят ти към корпуса.
Достатъчно! - Успокой се!
Донеси!
По дяволите!
Сядай!
Паоло Кортазар, ти си част от екипа, изучавал Ерос…
Аз съм специалист. Наноинформатика.
Звучи като нещо важно. - Такова е.
Кажи ни какво знаеш за протомолекулата.
Тогава ще трябва да говорите с д-р Дрезден.
Той е мъртъв. - Какво?
Той не може повече да те контролира. - Ами проекта?
Налага ти се да отговаряш за него, за геноцида на Ерос
или може да работиш с нас.
Вие ли поемате проекта? - Искаме да направиш ваксина.
Защо бих направил това?
Разбрах, че си отраснал в Лондрина, на Бейсик. Трябва да е било трудно.
Само, ако не можеш да намериш изход.
Особено похвално за теб,
след загубата на майка ти.
Не мога дори да си представя какво е да гледаш как майка ти умира.
Тип С болест на Хънтингтън, това е толкова безбожно жестоко.
Тя никога не се оплака.
Затова ли отиде да работиш за Протоген, да откриеш лек?
Да предпазиш други да минат през това, през което тя е минала?
Защото аз не мога да си представя
по-благородно усилие.
Можем да те върнем обратно там, ако ни помогнеш.
Мозъкът й бе изпържен.
Тя не мислеше, че нещо не е наред с нея.
Дори когато лигата й висеше с часове, преди да засъхне на брадичката й,
или когато падаше от тоалетната, докато ходеше по малка нужда.
Просто продължаваше напред. Ведра като Буда.
Така че,… не лош начин да умреш, всъщност.
На Ерос е различно.
Там има истинска болка и смърт.
Сега си освободен да направиш правилното нещо.
Дрезден го няма.
Вече не си отговорен пред него.
Ако той беше тук, щях да му благодаря.
Той ме направи какъвто съм днес.
Покажи последната ми бойна симулация.
Използвай всички сензорни данни от истинското нападение,
за да поправиш параметрите на полета.
Сега пусни симулацията от начало.
Надясно. Девет градуса, 3G ускорение.
Прицели ТЗО-тата, огън!
Върни една минута.
Пусни отново.
На какво се смееш, загубенячке?
Просто… чувствам се добре.
Отдавна не бях. - Хайде.
Трябва да се хидратираме.
С няколко бири.
Моля те, спри тоя боклук!
Това е новият трепач, направо от Ерос.
Няма музика идваща от Ерос.
Правим я тук, ама тя идва оттам.
Какво имаш предвид? За какво говориш? - Скалата говори, татенце.
Тя пее.
Казваш, че тези звуци идат от Ерос?
Най-яката създателка на ритми на Тайко. Също и луда СВП пиратка.
Прихванала е криптиран поток данни от станцията, дето я унищожихме.
А той идва от Ерос. - Спри го!
Тези поясници, по които се прехласваш, са мъртви или умират.
Или по-лошо.
Затова е нашият химн, татенце.
Повикът на войната. - Така ли?
Сега пък отиваш на война?
Всеки отива на война. Земята, Марс, Пояса.
Дори няма да знаеш за какво се биеш.
Ти уби онзи човек. Ти за какво се биеш?
Отрязах една глава. Има още много там, откъдето дойде тази.
Тогава ще отрежем всички глави. Ще управляваме цялата система.
Системата управлява теб, хлапе.
Винаги го прави.
Още една причина да избера да се бия.
Ти нищо не избираш.
Роден си в нея, човек. Едната страна или другата.
Изиграваш го.
Когато вътрешните разберат какво има на Ерос,
ще ни избият до един, за да го вземат.
Нас? - Поясниците.
Нас, поясниците.
Поясници.
Прихвани ТЗО-тата и… огън!
Върни една минута.
Кучият му син!
Невроните в десният му темпорален париетарен възел са били спрени.
Лоши връзки?
Не е бил роден така, бил е променен.
Вероятно с транскраниална магнитна хипер стимулация.
Част от темпоралният му лоб е била успешно изтрита.
Коя част? - Частта, която управлява съчуствието.
Можеш да направиш това с магнит? - Само съм чела за процедурата.
Не е толкова лесна, но не е и трудна. Неинвазивна е.
Значи някой плъзга магнит от дясната страна на главата ми
и изведнъж мога да гледам как 100 000 човека умират в агония без да ми пука?
Проверих и другите затворници, била е приложена и на тях.
Охранителите на тази станция бяха въоръжени с патрони против безредици.
Вероятно, за да ги предпазят да се избият един друг.
Той не е маниакален убиец, просто вече няма способността
да възприема чуждия живот за значим.
Това…
състояние възвратимо ли е?
Страхувам се, че не.
Как да въздействаш на такъв човек?
Можеш ли да ми кажеш как редник Травис свърши с фрактура на орбитала?
Сър, попитахте ли редник Травис, сър? - Не ми излизай с това, Гъни.
Просто ще оставим Земята да ни мачка или ще им отвърнем и ще приключим?
Какво общо има това с нападението на един от сержантите ми над редник?
Само слепец не би го видял толкова дълго преди всичко да излезе на яве.
Добре запознат съм с произхода на редник Травис и с гадостите,
които понася задето е роден на Земята.
И ако беше проговорил, щеше да си в карцера точно сега.
Но не го направи. Ето колко марсианец е той.
Дори обратното, той е един от най-коравите прашници,
с които съм служила.
Значи това е заради теб. - Цял живот тренирахме за това.
Времето дойде и ние искаме да действаме.
Колкото по-скоро приключим със Земята, толкова по-добре.
Е, съжалявам, че ще те разочаровам. Няма да ходим на Земята.
Имаме заповед за станция Ганимед, за да подсигурим доставката на храна.
Фермерски патрул? Ние сме пехотинци...
И служим, където ни е заповядано да служим.
Сега ти и твоят екип ще изпълните заповедите си с гордост и всеотдайност
подобаващи на войници от Марсианската Република.
Ясно ли е, Гъни?
Да, сър. - Свободно!
Това каквото се надявам ли е?
Подсигурен канал до Фред Джонсън, да.
Дай ми го, моля!
Въпреки задоволството, което ще ми достави да те видя арестувана…
Нужно ми е само да кажеш, дали може да бъде проследено
и дали съобщението ще стигне до него.
Защитено е, но СВП текат като сито… - Тогава просто ми го дай и върви.
Точно сега, това е просто лоша идея,
но натиснеш ли "изпрати" и става предателство.
Ако не направя нищо, милиони може да умрат.
Моля те, дай ми го и върви! Няма нужда да увисваме заедно.
О, сигурен съм, че ще ни обесят поотделно.
Ще получиш по-добър изглед.
Полковник Джонсън, аз съм Крисчън Авасарала.
Нещата, които без съмнение сте ме чул да казвам,
нещата, в които ви обвинявам, тези думи бяха лъжи,
фасада, с която да се защитя, защото вие бяхте прав.
Има хора в моето правителство,
които искат да ни заведат до ръба на унищожението
по причини, които все още не мога да проумея,
но също като вас, аз искам да спра тази война.
Затова сега, аз ви моля за помощ.
Нужни са ми доказателства.
Всичко, което мога да използвам, за да сваля оръжията на Земята и Марс
далеч един от друг, преди да е твърде късно.
Ако имате някакви карти останали в ръката ви,
времето да ги изиграете, е сега.
Не мислех, че ще видя този ден.
Мислиш ли, че това е истинско?
Да.
Мисля, че имам нещо, което тя може да използва.
Ти изхвърли в космоса лидер на фракцията Черно небе,
защото нанесоха удар на тази жена.
Ако разберат, че й помагаш, СВП ще ударят и теб.
Щом е така, тогава предполагам, че това ще остане наша малка тайна, а?
Аз бях на Ерос.
Видях Джули Мао.
Седни!
В хотелската стая където я намерихме…
всичко беше с краката нагоре.
Всички екрани и лампи бяха потрошени.
Но това не беше целенасочено насилие.
Не като да счупиш главата на някой, защото ти е разхвърлял нещата.
Имало е проблем и си намерил решение.
Не, в тази хотелска стая, там беше лудница.
И смърдеше на отвратителна смърт.
Виж, аз и ти, и двамата сме от гетата.
Та знам, че познаваш смрада, за която говоря.
И там имаше локва…
синьо-кафяво слуз по средата на леглото и беше размазано надолу по целия под.
Трябва да се е влачила като някое умиращо животно.
Синьо-кафяви метаболитни отделяния.
И тя седеше под душа в банята.
Сини налепи стърчаха от устата й, от тялото й,
прокрадваха се от косата й, растяха по стените.
А там тя беше…
гола като Ева…
Красива. - Мъртва.
Красиво мъртва.
Не мъртва…
превръщаща се.
Налепите?
Израз на модел за съпоставяне на системи,
решетки, които имитират бета листове и се разрастват върху тях,
но са способни да контролират системи като мозъчни тъкани,
двустепенни помпи придобити от сърцата.
А в самият център, частица несвързана с нищо, като… зародишен кристал,
който изисква и предоставя огромно количество енергия.
Затова е изпотрошила лампите и екраните.
Опитала се е да го остави без енергия.
Сработило ли е? Движеше ли се още?
Знам как изглежда. Какво правеше?
Чакай! Не си тръгвай!
Моля те! Кажи ми!
Какво правеше?
Изгубен? Ние знаем накъде отиваме.
Мога ли да ви помогна?
Да, може би. Не зная.
Изглеждате ми леко разтревожен.
Добре ли сте? - Е, аз един вид бързам.
Къде отивате?
Ами там е работата. Видях табелата отвън.
На нея пише: "Ние знаем накъде отиваме".
Мисля, че може би и аз знам къде трябва да отида.
Какво ще ви направи сигурен?
Защо не ми разкажеш малко повече за вашето пътешествие?
Аз съм роден с това, но никога не се усъмних...
Не, не, не. Имам предвид… голямото.
Наву.
Някога говорил ли си с педофил?
Опитваш се да ги питаш нещо,
а те не започват да говорят за изнасилване на малки деца.
Но ако само им покажеш снимки на деца,
тогава те ще започнат да говорят и още и още и още.
Поговорихме си насаме с Кортазар и Ерос е неговата педофилия.
Ти говореше за спиране, отнемане. Затова не пожела да ти помогне.
Това е станция Фийби.
Бях там. Това е екипът учени от Марс.
Какво се случи с тях?
Ясно е, че ги използвахме,
за да наблюдаваме прогреса на инфекцията върху човешки приемник.
Заразихте ги и ги гледахте как умират?
Гледахме я как работи.
Протомолекулата е първото доказателство за дърво на живота отделно от нашето.
Тя не дойде с ръководство за употреба.
Подхранвахме я по най-добрия начин който съумяхме.
Но Фийби не ви беше достатъчна.
Не контролирахме станцията, затова изгорихме марсианците,
изтрихме ядрата с данни и напуснахме.
Д-р Дрезден използва два кораба, един за нашия екип и един за пробите.
Имаше притеснения от заразяване. - Прав е бил да бъде притеснен.
Бях на Анубис. Видях резултатите.
Така ли? Какво беше направила тя?
Уби всички на борда. - Очевидно.
Но после какво? И бъди конкретен! Моля!
Кажи му за реактора.
Мощността беше спряна, когато пристигнахме.
Протомолекулата беше замразена около ядрото на реактора.
Гладувала е.
Пуснахте ли отново реактора?
Започна да се движи. Опитваше се да ме стигне.
Има ли още нещо, което бих могъл да видя?
Взривихме кораба и всичко на него.
Но… все още расте на Ерос.
И там ли бяхте?
Тя се учи, знаеш.
Всеки път прави нещо различно.
С колкото повече биомаса я храните, тя се учи по-бързо и се променя повече.
Значи вие я нахранихте с Ерос?
С цялата станция? Със сто хиляди човека?
Сто хиляди възможности.
Можем да я изучим само, като я оставим, тя да се учи.
Можем ли да бъде контролирана? - Това се опитвахме да направим.
Ти можеш ли да я контролираш?
Ще са ми нужни данните.
И всичко идващо от Ерос.
Само така ще мога да ви кажа повече.
Два километра дълъг, половин километър широк.
Десет нива от екологично инженерство,
жилища за екипажа, училища, пречистване на отпадната вода,
работилници, ковачници и в центъра…
парче земя, извито навътре.
Нашата Едем.
Аз никога не съм бил на Земята,
но това някак ми прилича на огромен метално-скален тунел.
Цилиндърът ще бъде запечатан и след първоначалното ускорение
тялото ще започне да се върти.
Всичко това ще бъде обработваема земя. - По дяволите.
Проектирано е да създава представата за светлина и топлина,
които са нежни и топли като летен ден.
Готови ли сте?
Аз съм готов. Просто чакаме кораба.
Е, какво… какво ви спира?
Ами, двигателите работя чудесно,
но атмосферните системи са проблем още от първия ден.
Когато надминеш 100 години само с въздуха, който си взел,
допустимите загуби са по-малки от обичайните.
Понякога нашите изпълнители не са чак толкова отзивчиви.
Имате малък проблем с обединението?
Някои чувстват, че да вземеш цели семейства на пътешествие,
на което и внуците им няма да видят края, е нехуманно.
Е, виждал съм какво е нехуманно и…
това не е такова.
Това е нашият храм. Добре дошъл сте тук.
Можем да ви предложим спасение.
Е, това звучи точно като това, от което се нуждая.
Това…
Това е един от потоците данни, които Дрезден събираше.
Идва директно от Ерос.
Чух тази писклива гадост в баровете. Мислех, че е просто лоша музика.
Това е ново. Дай ми го!
Вселената току що ме целуна по бузата.
Това хора, които говорят ли са?
Не хора, пулсове.
Равномерно като часовник.
Не, не, забързва се.
Не.
Отброява на обратно.
Тя строи.
Строи…
нещо.
Строи какво?
Ще разберем.
Какво по дяволите е това?
Невидим кораб
По дяволите!
Добре. Пусни го отново. От самото начало.
Какво правиш?
Виждаш какво правя. - Алекс.
Изгубихме 25 човека на тази капсула.
Беше моя работа да ги защитя. - Ти спаси Еймъс.
И загубихме 25 човека, защото направих този избор.
Няма смисъл… - Смисълът е…
следващият път да ги спася всичките.
Пусни го отново. От самото начало.
Нарани ли се?
Само малко се претоварих. Добре съм.
Хубаво е да видиш Роси отново цял. - Искам да сме добре.
Добре сме.
Нещо се случва на Ерос.
Протомолекулата строи нещо, а ние не знаем какво.
Как…? - Единият от затворниците ни съдейства.
Има думи… в потока от данни.
Гласове. - Хора, които говорят?
Но… видяхме какво се случи с Джули Мао.
Да не казваш, че тези хора са още живи?
Единственият човек, който може да каже, е мъртъв.
С Ерос още не е свършено. И не мисля, че можем да го спасим.
Но зная, че трябва да направим нещо.
И зная, че не мога да го направя без теб.
Ще го направим заедно.
Да разбирам ли, че вече знаеш къде искаш да отидеш?
Ерос.
Какво? - Нещо наистина лошо се случва там.
Да, наясно сме.
Тогава знаеш, че трябва да го унищожим.
Мисля, че си прав. - Аз зная, че ти знаеш,
че Дрезден щеше да избяга с него.
Не го убих, защото беше луд.
Убих го, защото звучеше смислено.
Някаква идея как можем да унищожим целия астероид?
Да.
С това.
Превод: 5koff