Досега в "Експанзията"...
Имаме само 2 торпеда.
Патроните ни са под 10%. На война сме без муниции.
Може би сега е подходящ момент да ми кажете защо сте тук.
Трябва да изпратя съобщение до Адмирал Саудър на "Агата Кинг".
Ерънрайт нае Жул-Пиер Мао да създаде войни хибриди с протомолекулата.
Видяхте ли колко високо скочи Катоа?
Д-р Стрикланд казва, че един ден и аз ще мога така.
Дано да мога.
Това, което правим, е трудно. Трябва да бъдем силни.
Експериментът приключи. Спри всичко.
Не отиваш на Йо, за да унищожиш протомолекулата.
Отиваш, защото Земята я няма, а ви е нужна.
Искам да поведеш спасителна мисия и да върнеш "Наву".
Ще използваме кораба за Пояса.
Ще говоря на общото събрание. Искам да ми помогнеш за речта.
Всяка загуба на Марс ги доближава до решението да стрелят.
Предварителен удар. - Да.
Ако това не сработи, милиони ще загинат.
Значи знаеш точно колко животи един лидер може да си позволи да пожертва?
Възможно най-малко. - Не става въпрос за Марс.
Ерос ни показа, че никой на тази планета не е в безопасност.
Трябва да сложим край, защото не знаем каква е следващата заплаха.
Огън.
Имаме потвърдено изстрелване от пета платформа.
Изстреляха една преди да ги ударим.
Население в зоната на взрива: 2 милиона.
Нямаше нужда да се случва. Само ако не се беше поколебал.
Експанзията Сезон 3, Епизод 4 "Презареждане"
Превод: ksp21
Спасителен Флот на Пояса.
Спрете двигателите на 1000 метра. Изравнете траекторията.
Подгответе дроновете.
"Наву" - С.П.Д. На свободен ход.
Пуснете дроновете.
Пригответе куките.
Приземете ни на палубата. - Да, сър.
Активирайте двигателите. Да го обърнем.
Това е.
"Наву" е наш. Веднага ще започнем приспособяването.
Отломки от скорошна битка. На път за Йо.
Добре ли си?
Чудя се дали съм познавал някои от тези хора...
Дали съм служил заедно с тях...
Нямаме гориво. - Да.
Половината флот търси новите ни двама пътници,
а ние навлизаме във военна зона.
Имаме нужда от запаси. - Крадем от мъртвите.
И на мен ми е неприятно, но нямаме друг избор.
Мъртъвците нямат нужда от нищо.
Идеята е добра, Алекс.
Намери подходящ кораб.
Не знам как може да носите това.
Това е кожата на врага.
Значи аз съм в кожата на бившия си.
Наоми ни ги даде. С тях можем да четем новините и да говорим с останалите,
но нямат връзка извън кораба. - Не ви ли учат да влияете на другите?
Дори вас не мога да накарам да ме слушате,
а съм два пъти колкото вас. Аз съм стрелец, не шпионин.
Обикновено нямам проблем с комуникирането.
Решавам проблеми като говоря.
Трябва да се свържа със Саудър.
Но Холдън е твърдо решен да стои вън от войната.
Няма да ви позволи да давате заповеди на адмирала по радиото.
Познавам майка му. Мисля, че няма да изтрае още дълго.
Да му дадем тласък.
"Китур Ченама". Бърз боен кораб.
Доставял съм муниции на такива.
Изглежда, че са ги ударили рано.
Къртечниците им дори не са активирани.
Този е. В отломките има няколко черни кутии, изпращащи сигнали.
Не трябва да се задържаме много. - Тогава да побързаме.
Приготви ни за прикачване. Да действаме.
Разбрано.
Проект "Калибан" не е просто стабилен хибриден супервойник.
Също така е и свръхмодерна система за унищожение, както виждате тук.
Докторе, нали се научихме да не оставяме незаключени
инструменти в безтегловност. Не гледа ли достатъчно?
Еймъс, произвеждат ги, превръщайки хора в чудовища.
Кой би могъл да причини такова нещо на някого?
Мисля, че сме имали доста различно детство.
Хибридът се поставя в капсула, а после в кораб за доставка.
Виж, мислех, че ако онова нещо на корпуса беше Мей,
да я убия би било най-лошото нещо, което бих могъл да направя.
Вече не съм сигурен дали е така.
Заключи го, а после ела да ни помогнеш.
Електромагнитен снаряд е ударил животоподдържащата им система.
Останали са без кислород и без начин да го възстановят.
Лош ден. - Но кратък.
Добре, хора, сега ще стигнете до контролен панел.
Това ще ви отведе точно до една от картечниците.
Разбрано. - Предполагам ние просто ще чакаме.
Да бързам и да чакам.
Помня, че в това се състоеше живота ми при военните.
Съжалявам, че ти се налага да гледаш това.
Да, вътре щеше да е по-зле.
Знаеш ли, мисля да отида и да приготвя нещо за всички,
когато се приберат.
Знам една страхотна рецепта за червена каша.
Червена каша? - Поясно ястие.
Много лютиво.
Искаш да готвиш ли?
Да. - Няма нужда да го правиш.
Знам. - Не, не.
Исках да кажа, че е много мило от твоя страна.
Еймъс.
Пълно е!
Хайде, докторе, да се залавяме за работа.
Алекс, двигателят изглеждаше непокътнат.
Ако успеем да го включим, можем да се отдалечим от отломките
докато работим. - Вече се заех.
Сега ще видим дали "Кетур" ще ни се подчини.
С "Рейзърбек" и тази кофа си имаме цял конвой.
Накарай Наоми да го провери и виж дали можеш да го включиш от там.
Малко светлина и гравитация ще ни дойдат добре.
Разбрано.
Всички да спрат. - Какво?
Какво става? - Усетих нещо.
SOS.
Някой тук е жив.
Къде е Холдън? Трябва да говоря с него за комуникациите.
Какво правите?
Използвахме всичките си муниции, за да ви спасим.
Значи ограбват жертвите ни, и ти си съгласен с това?
Никой не те е питал.
Защо прикачват аварийния шлюз?
Спасителна операция. Може би има оцелели,
а ако не ограбвахме мъртвите, нямаше да ги намерим.
Уплътнението е добре. Херметизирани сме.
Закъсняхме ли?
Знаех си, че Марс няма да ни изостави.
Знам какво си мислите.
Чудите се, дали това можеше да бъде избегнато.
Разбира се. Кой би искал да се случи нещо такова?
Марс го искаше. Твърдят, че ние сме стреляли първи на Ганимед,
и че имат право. Целят това от десетилетия.
Общото събрание ще започне след 5 минути.
Моля заемете местата си.
Написала сте чудесна реч.
Трябва да бъдете отпред и по средата.
Стоя пред вас, в момент на ужасна трагедия...
Всички ние носим дълбоката мъка,
за близо двата милиона загинали.
Но също така се намираме в повратен момент в историята.
Срещнахме се с неизвестното по невиждан досега начин.
Първо на Ерос, а сега и на Венера.
Безспорното съществуване
на напреднала извънземна форма на живот, чиято цял и мисия
не можем да разберем.
Не трябва да го пренебрегваме и да се преструваме, че не съществува.
Единственото нещо, което знам със сигурност, е следното:
Човечеството вече се е сблъсквало с неизвестното.
И преди сме откривали чудеса и ужаси отвъд представите ни.
И чрез своя кураж и вяра, в общата ни цел и в нас самите,
сме оцелели дори в най-мрачни времена.
И съм тук, за да ви уверя, с цялото си сърце, че отново ще се справим.
Първата крачка, това основно и така необходимо начало,
е човечеството да разбере, че всички сме един народ.
Трябва да спрем да спорим за фракции и партии, и да
обърнем внимание на тази значителна загадка.
Трябва обаче да ви споделя, с огромно съжаление,
че Марс отказа да приеме тази истина.
Въпреки шанса да променим общата си история,
Марс предпочетоха така наречената от тях "независимост", която всъщност
за тях е просто оправдание за война и насилие.
Гледат на това ужасяващо и невероятно събитие като на възможност
да се върнат към вече отминали кавги, да си отмъстят, да бележат точки.
Забравили са общия ни произход и затова трябва да им припомним.
Наш дълг е, не само като представители на Земята,
но и като морални лидери на нашия вид, да обединим фракциите си,
и веднъж завинаги да сложим край на разделението между планетите ни.
Да бъдем това, което винаги сме били.
От една раса, от една човешка раса, под един общ флаг,
и заедно да започнем тази нова глава от славната ни история.
Благодаря ви за помощта.
Върви ли всичко по план? - Да, сър.
Ще сме готови да предадем системата, когато "Агата Кинг" пристигне.
Искам цялата информация на кораба си.
Разбира се. - И подгответе децата за път.
Ще дойдат с мен. - Сър...
Боя се, че не всички деца оцеляха.
Трябва ли да уточнявам, че говоря за оцелелите деца?
Разбира се, че не. Веднага се заемам, сър.
Никой друг не се е доближавал толкова до успеха.
Не желае да носи бремето на историята.
Как се чувстваш? - Замаян.
Правя преоценка.
Спри серума за трета фаза и го подготви за вливане на биомаса.
Да, сър.
Справяш се чудесно.
Мисля, че това беше последната ти инжекция.
Без повече лекарства? - Вече нямаш нужда от тях.
Ще се оправиш.
Толкова е...
...красиво.
Ти със сигурност си.
Почти се бях отказал, разбирате ли?
Прах при прахта. - Аз не се притеснявах.
Не изоставяме своите. - Да.
Здрасти, капитане. - Офицер на палубата!
Мичман Синополи. Сър, това е Мичман Лофтис.
Сънливецът там е Мичман Ранхофър и лейтенантът...
Как е лейтенантът?
Съжалявам. Не оцеля.
По дяволите.
Не е честно.
Загубихме контролната зала още в началото. Направо я отнесоха.
Всичко в кораба мигаше и пищеше. Моменти след това въздухът изчезна.
Бяхме долу, не знаех какво да правя.
Забравих всичко.
Лейтенантът ни изведе един по един, вкара ни в отделението и го затвори.
Бяхме замаяни от разредения въздух.
Не знаех, че лейтенантът е...
Той ще се оправи ли? - Да.
Ще отнеме малко време.
Не си с униформа.
Това облекло е от "Тачи."
Това е "Тачи". Ти си Джеймс Холдън.
Добре, хора, успокойте се. - Това е откраднат марсиански кораб.
Сега е наш.
Сега какво, военнопленници ли сме?
Не, защото не участваме в тази война.
И как така? - Ще получите храна,
медицинска помощ, всичко, от което се нуждаете.
Но засега, ще стоите тук. - Значи сме затворници.
Живи сте, не видях редица марсиански кораби идващи да ви спасят.
Ще остана тук, за да се уверя, че гостите ни се чувстват добре.
Разбрано.
Как са? - Можеш да влезеш.
Ще се почувстват по-добре като видят един от техните.
Не съм сигурна, че ме мислят за една от тях.
Марс предпочетоха така наречената от тях "независимост", която всъщност
за тях е просто оправдание за война и насилие.
Гледат на това ужасяващо и невероятно събитие като на възможност
да се върнат към...
Поясницата е сготвила. Гладна ли сте?
Какво? - Храна.
Слага се в големия отвор на лицето ви. - Трябва да говоря с Холдън.
Хубав разговор.
Сигурни ли сме, че реакторът им няма да се взриви?
Не особено. На марсианците няма да им хареса, че си вземаме от нещата им.
По-добре да се размърдаме, преди някой да ни е видял.
Тук няма нищо друго.
Инженерът ни го нарича червена каша.
Малко е люто, но...
Поясническа храна. - Кажи на капитана си, че трябва
да се доберем до марсиански кораб възможно най-скоро.
Да, ами, в момента из цялата система се водят битки като вашата.
Най-добрата ви опция е да стоите с нас и после да се приберете.
Ако Марс загуби, може и да няма къде да се приберем.
Три войника няма да променят нищо.
Но един кораб би могъл.
Може и да сме малко, но няма да се крия тук, докато всички,
за които ми е грижа изгарят на планетата ни.
Поне другите двама не си позволяват да носят тази униформа.
Моля? Заслужил съм правото да я нося дълго преди ти да се родиш, младеж.
Е... явно за теб е приключило.
Нашата лоялност няма срок.
Виж, синко, служих 20 години, бях уволнен с почести. Вече съм цивилен.
Във война сме!
Вече никой не е цивилен. - Добре, деца.
Достатъчно, ясно? Седнете. Казах да седнете.
Превземаме този кораб.
Трябва ми пълен достъп до комуникациите, за да го изпратя
на тези, които могат да го използват. - Не.
Мога да спра случващото се. - Няма да постигнете нищо
с едно съобщение, освен да ни убиете.
Ако го изпратим ще светнем на всички радари.
Прекалено близо сме до военната зона, за да рискуваме.
Току-що гледах речта на генералния секретар на общото събрание.
Винаги е бил мекушав, но тази вечер видях нещо друго.
Видях как Ерънрайт говори чрез него.
А той не е глупак.
Ако той ръководи войната, няма да свърши преди Земята,
Марс или и двете да станат на купчина камъни.
И ще промениш това с едно съобщение?
Ако е до правилния човек, да.
Това е Ана Воловодов.
Навремето, когато бяха протестиращи, тя беше неговата съвест.
Написа речта, която сложи началото на политическата му кариера.
Заедно са преживели много.
А тя не е марионетка на Ерънрайт. - Казахме не!
Няма да изпращаме съобщения. - Защо на тази Ана, вместо на Г.С.?
Следят всички съобщения на ООН.
Но Ана е външен човек, и има достъп до Соренто-Гилис.
И не работи за Ерънрайт.
Нека й изпратя това съобщение.
Ако го занесе на генералния секретар, ще види кой наистина е заместникът му.
Разстоянието от Амазония до Монтана е по-малко, от това,
което изминахме докато водим този разговор.
Колкото повече продължи, толкова повече бомби ще падат.
Моля те, позволи ми да го спра.
Намери рутер, през който да изпратим съобщението, без да ни засекат.
Ще го изпратим колкото се може по-незабележимо.
Благодаря, че си мъжът, за който те мисли майка ти.
Така започва.
Само изпращаме съобщение, нищо повече.
Не можеш да й вярваш! - А на теб мога?
Нея поне я разбирам.
Ще помогна на Еймъс със запасите.
Колко хора има горе? - Не знам.
Ще го накараме да се качи първи. - Алекс, може ли набързо да погледнем
балансирането на двигателите?
Съжалявам.
Не правете нищо глупаво. - Добър съвет.
Оръжейното е долу, вземи колкото можеш да носиш и се върни.
Кажи на кораба, че имаме достъп. - Не мога, ключът е у капитана.
Мога да правя нещо, докато го вземем.
Няма нужда някой да пострада. - Задай курс към Калисто.
Пусни комуникациите, за да кажа на МКРФ, че ще се съберем с Юпитер.
Сега. - Добре.
Но трябва да прибера хората си от "Китур", преди това.
Позволи ми да им се обадя и... - "КЧ" лети с нас?
Да. Двигателят работеше, и искахме да се отдалечим от отломките.
Няма значение! Не става за нищо! Откачете го!
Не мога да изоставя двама от екипажа си.
Знам, че ме разбирате.
Ставате малко неблагодарни.
Муниции.
Помощ!
Сядай.
Казва истината. Корабът върви на изпарения.
Нека се обадя на хората си на "Китур". Ще останат между шлюзовете.
Поне ще са в безопасност. - Ще стигнем ли до Калисто?
Ще бъде трудно, но...
Какво по дяволите е това?
Сино, провери дали всичко е наред с Ранхофър.
Мисля, че е още жив.
Не знаеше къде са мунициите.
Пусни го! - Първо ти.
Прави каквото ти казва! - Активирах алармата,
имаш време само докато се върне механикът ми.
По-добре го послушай. - Или мога да застрелям този.
И после?
Може никой да не стреля. Нека изберем този вариант.
Здравейте, приятелчета.
Каква е тази врява?
Стой там, голямо момиче.
Прощавам ти, защото си млада и глупава,
но ако продължиш да го сочиш към мен, ще ти го взема.
Мислиш ли, че можеш? - Лофти, има разузнавателна униформа.
Може да го претовари. - Предпочитам да не го правя.
Това, че не те застрелях значи, че не искаме да ви убиваме.
Вие? Така ли? Още един марсианец, който носи униформата,
но е на страната на другите? - Млъкни, да ни убият ли искаш?
Не знам дали има друг начин.
Добре, разбирам. Наистина. Всичките ти приятели са мъртви,
и мислиш, че така ще почетеш паметта им, че изпълняваш дълга си.
Искам... - Искаш да се биеш с врага. Знам.
Но преди време разбрах, че най-трудната част от играта е
да разбереш кой наистина е врагът.
А това не са те.
Виж, опитахме се, ясно? Не проработи.
Не искам да умирам тук. - И после?
Остави скапаното оръжие и ще разбереш.
Ще намерим друг начин.
Мамка му, пропуснах ли го?
Обаждат се от всякъде.
До утре, анкетите ще потвърдят това, което вече знаем,
че всички ви подкрепят.
Естебан.
Какво по дяволите беше това? - Ана.
Не, преиначи думите ми. Направи ме част от всичко, което мразя.
Това не е вярно.
Не мога да повярвам, че пак ти се вързах! Такава глупачка съм.
Щракна с пръсти и ето ме пак, ходя и попивам кръвта след теб.
Светът има нужда точно от... - Не говори с мен.
Никога повече. А ти нямаше нужда да му ставаш марионетка.
Можеше да си по-добър.
Трябваше да бъдеш по-добър.
Преди вярвах, че под цялата тази амбиция има достоен човек.
Съжалявам, че толкова много съм грешала.
Само толкова вода можем да отделим. Достатъчно ли е?
Да. Като добавим и резервоарите с въглероден оксид ще им стигне
докато стигнат до флота си.
Приятно е да работиш по нещо, което е лесно за поправяне.
Да.
Някои неща са непоправими.
Имам чувството, че чакам да ме осъдят.
Искам да те срещна с някого.
Защо аз?
Приятелката ти нарани чувствата ми. - Ти изглеждаше най-разумен.
Вие сте Крисчен Авасарала. - Да.
Заместник секретаря на ООН. - Това ще бъде много досадно,
ако не се разведриш.
Не разбирам, що за кораб е това?
Ясно, досадната версия ще е.
Тази война е лъжа, пусната от хора в нашето правителство,
въпреки че Марс не е без вина. - Защо ми го казвате?
Единственият начин да я спрем е тук, далеч от политиците.
Да, виждам иронията. - Затова избягах.
Трябваше да открия истинския враг, преди да започна да се бия с него.
Това е единственият начин да изпълня дълга си. Истинският си дълг към Марс.
Добре. Чудесно.
Какво точно искате да направя? - Когато се върнете при флота си,
искам да покажеш нещо на командира. Кажи му, че аз съм ти го дала.
Помоли го да го предаде на Адмирал Саудър.
Адмирал на ООН.
Той е с 3-тия флот до Юпитер, на където сте се запътили.
Значи ще ми позволите да се върна при флота си?
Даваме ви "КЧ". Вече може да лети. Хората ни го правят обитаем...
...или поне поносим.
Добре, значи искате да се върна и да кажа на командира да извика
адмирал на ООН по средата на войната?
Да, точно така.
Или Холдън може да ви изхвърли, за това, че се държахте като идиоти.
Честно казано, все ми е тая. - Предпочитам първия вариант.
Досега само успяхте да накърните достойнството на Алекс.
Ще ви го простим, ако решите да ни помогнете.
Какво искате да им покажа?
Нямам време и ще бъда кратък.
Повече съм ядосана на себе си, отколкото на него.
Знаех, че е лъжлива купчина изпражнения.
Внимавай. Дъщеря ти е в другата стая. - "Изпражнения" е най-учтивата...
Също така и спи, така че по-тихо.
Намали си звука, защото вероятно ще крещя още.
Разстроена си, но трябва да се владееш, защото аз почти не мога.
Намониско, съжалявам.
Толкова съм забила, че дори не те попитах как си.
Нещата в клиниката са добре.
Не освиркаха младежа, когото епископът прати да води неделната служба.
А и милиони хора току-що загинаха в Амазония и всички са притеснени.
Нами е прекалено малка, но вижда, че се страхувам.
Не искам да знае... че светът може да бъде толкова лош,
и че съм безсилна да го променя. - Прибирам се още сега.
Радвам се, ако няма нещо друго, което можеш да направиш.
Не се връщай заради мен.
Аз... вече не знам какво е редно да направя.
Хей, любов моя... - Не успях да променя...
...нищо! Само влоших нещата.
Това не може да е вярно. - Ако имах нужда от смирение,
можеше просто да ми опада косата, това изглежда прекалено.
Да вярваш, че бог иска смирението ти, използвайки война,
е много иронично.
Добре, обичам те. Прибирам се.
Ти си единственото нещо, което знам, че е правилно,
и имам нужда от теб.
Ние също се нуждаем от теб. Обичаме те. Ела си вкъщи.
Тръгвам. Обичам те.
Нямам време и ще бъда кратък.
Марсианският министър на отбраната Коршунов, тази вечер претърпя инфаркт.
По същото време, корабът на МКРФ "Каракум", изпратен от Коршунов
да вземе протомолекулярната ти технология беше унищожен над Ганимед.
Аз дадох заповедта. И мога да дам същата заповед, за да те убия.
Исках да ти благодаря, че ми помогна по-рано.
Всъщност, помогна на всички ни.
Нещата можеше да станат доста по-зле ако не се беше появила.
Не можех да ги оставя да убият единствения свестен готвач.
Не знам. Мисля, че кашата на Наоми беше много интересна.
Поясническа храна.
Внимавай какво говориш, пехотинецо.
Наоми може и да е дребничка, но е доста жилава.
Знам, че бяха идиоти, но дано не сме ги убили.
Наоми си разбира от работата. Каза, че корабът е безопасен, значи е така.
Не сме ги лъгали. Пуснахме ги, защото мислим, че могат да спасят животи.
Това е. Просто се надявам да свършат своята част.
Ей, моряко.
Хайде да стопим това шкембе.
Просто не можеш да се спреш, нали?
Да спасяваш всички.
Не можеш да спреш.
Благодаря ти.
Радвам се, че си добре.
Изглежда добре. - Само искам да го видя.
Казах не. - Само за малко.
Не, Мей! - Може ли да видя Катоа?
Не! - Моля ви.
Казах не! - Трябва да го видя!
Не може да го видиш! - Ти си лоша.
Ще се оправя с нея. Имам опит.
Какво има, приятелче?
Искам да видя Катоа. Не съм го виждала скоро.
Разболя се. Сега добре ли е? - Трябва да питам Д-р Стрикланд.
Искам да се прибера вкъщи. Искам да видя татко.
Не си достатъчно здрава, за да пътуваш.
Може ли да говоря с татко? - Не е възможно, заради войната.
Искам да говоря с Катоа. Ако си отива вкъщи, може да поздрави татко от мен.
Трябва да попитам Д-р Стрикланд.
Аз ще я доведа.
Спокойно. Всичко е наред.
С теб съм. - Искам да видя Катоа. Той е вътре.
Защо мислиш така? - Видях сестрата му да влиза там.
Доведете ми Стрикланд, веднага. - Катоа! Аз съм, Мей!
Катоа!
Отвори я. Веднага.
Сър, бяхме толкова близо.
Не можех да изоставя експеримента, като знам колко много сме постигнали.
Експериментите с хора са ключови.
Честотата и разстоянието са без значение.
Ограниченията налагат намаляване на входящата информация.
Отведете я.
Д-р Стрикланд?
Съжалявам. Чувствам се толкова странно.
Ръцете ми...
Не исках... Аз...
Присъщо за адаптацията.
Разглобяването разкрива полезни връзки.
Всичко е свързано.
Момчето комуникира с другите създания на протомолекулата.
Бяхте прав да продължите. Той е ключът към всичко.
Превод: ksp21