Досега в "Експанзията"...
Трябва да изпратя съобщение до баща си, Жул-Пиер Мао.
Всичко, от което се опасяваше за протомолекулата, се случи.
Не мога да го спра, но мога да унищожа човека, който те срина.
Ударихме корабите на вътрешните, и ще го направим отново.
Не е бил Холдън. Натопили са го.
Някой се опитва да ни убие.
Трябваше само да ни даде достъп до нещата, които криете от нас.
Все още нямаме достъп до оръжията и комуникациите.
Не искам да се доближаваме, преди да сме обяснили съобщението.
Кажете им, че не сме взривили "Сонг Ун"!
Кажете им истината, моля ви.
Искаш да задоволиш егоистичното си желание да си част от нещо велико.
Да. Ще вляза в пръстена.
Няма да те чуя, преди да се върна.
Вътрешните влизат в Пръстена, наричат го свой.
Но го отвори един от нас!
Този момент ни принадлежи!
Говори МКРФ "Шиусен".
Ако обектите тук се движат бързо, нещо се изнервя и ги хваща?
Каква беше скоростта й, когато спря? - Малко над 18,000 км/ч.
Вече знаем ограничението. - Сгреших, не знаех защо си тръгвам.
Не се движи прекалено бързо.
Дръжте се. Идвам.
Виждам го откакто Пръстенът се задейства.
Може би не е точно мъртъв. - Може би не е точно Милър.
Хайде. Трябва да тръгваме. Към станцията, към ядрото.
Имам случай за разрешаване, а ти искаш истината. Идваш ли?
Експанзията Сезон 3, Епизод 10: "Небе от глухарчета"
Превод: ksp21 subsunacs.net
Милър ми каза да отида на станцията.
Каза, че ще ни помогне.
Веднъж вече ни спаси, така че...
Вкарах ви в достатъчно беди. Нищо ново, нали?
Трябва да отида сам.
Само се пазете.
Благодаря и на двама ви... за всичко.
И не тръгвайте след мен.
Това е заповед.
Мамка му.
След всичко досега, започвам да се чудя дали не съм прокълнат.
Така ли? Защо?
Защото от цялата човешка раса, ти си единственият,
който лети през извънземен артефакт с мъртвец?
Да.
Просто следваш програмата си.
Също като мен. - Програма?
Винаги съм вярвал в свободната воля.
Тогава как така всеки път, когато някъде стане някоя каша
и настане абсолютен хаос, Джеймс Холдън е там,
вдига рамене и се чуди "Как по дяволите се озовах тук?".
Много ме надъха.
Ти си покровителят на изгубените каузи, хлапе.
Спри да се съпротивляваш.
Курсът е зададен. Приготвяме се за влизане в портата.
Д-р Воловодов... чух, че сте методист.
Така е. - Аз също.
Главен Методист, Сидър Рапидс, Айова.
Част е от Северноамериканската Търговска зона.
Всички сме далече от дома. - Да, много далече.
Пригответе се за нулева гравитация.
Като предпазна мярка, скоростта ще бъде 12,600 км/ч.,
30% по-ниска от лимита.
Откакто ни наредиха да влезем в това нещо... не мога да спя.
Може би, пред всичко това, сънят е израз на неуважение?
По-скоро е ужасяващо.
Мислите ли, че бог ни иска тук?
Доколкото си спомням, в библията не пише нищо за това.
Извинете ме.
Имаме зелена светлина за влизане в Пръстена.
Контакт след десет...
Девет...
Осем...
Седем...
Шест...
Пет...
Четири...
Три...
Две...
Едно...
Преходът е завършен. Вече сме от другата страна.
Всички работни групи да докладват.
Ето ги марсианците. - Това е удивително.
Незабавно трябва да изпратим сонди.
Не може ли просто да му се насладим за минута?
Да, предполагам.
Мислех, че е червеева дупка. - А не е ли?
Червеевите дупки свързват отдалечени места в космоса.
А това изобщо не прилича на космос. - Именно. Каквото и да е,
излъчва много силна енергия. Смущава сензорите ни.
Мисля, че е красиво. - В центъра има нещо.
Прилича на пръстена. - Вероятно използва същата технология.
Какви са тези... виолетови светлини?
Вие ми кажете.
Това е състезателният кораб.
Торпедото на поясниците... сондата на МКРФ...
...в една и съща орбита, на равно разстояние едни от други.
Какво е това място?
Там, където ангелите не биха стъпили, ако имаха и капка разум.
Извинете, пасторе.
"Росинанте". Моля отговорете.
"Росинанте", отговорете.
Хайде, хора.
Защо не се обаждате?
Поясен скиф, говори МКРФ "Шиусен".
Каква е целта ви?
Движа се към "Росинанте".
Свързахте ли се с тях?
Това е военна операция. Имаме заповед да задържим Джеймс Холдън и екипажа.
Съдействието ви е нежелано и ненужно.
Нима вярвате, че същият Джеймс Холдън, който спаси Марс,
е започнал да взривява невинни цивилни кораби?
Нареждаме ви да се оттеглите.
Имате предупреждение. "Шиусен", край.
Подобно. Задник.
"Транспортьор 1", говори командването. Пригответе се за спускане.
Който и да е това, движи се към нещото в центъра.
Трябва да е Холдън. Определено е в негов стил.
Значи е луд? - Може да се каже.
Чудесно. - Но не мисля, че е взривил "Сонг Ун".
Това със сигурност не е в негов стил.
Сигурна ли си, че си готова? - Какво искаш да кажеш?
Върнаха те заради това, което Холдън направи с твоя помощ.
Би било разбираемо, ако си объркана.
Заповедите ни са да го спрем, преди да е направил нещо там долу,
и точно това смятам да направя.
Ще ми кажеш ли какво е това нещо? - Да, като стигнем, ще разберем.
Трябваше да си взема оръжие. - Нямаше да ти помогне.
Намалих системата за сигурност на станцията. Само това те пази.
Много успокояващо. - Освен онези там. Имаме си компания.
Марсианци.
Не ме харесват особено. - Имаш приятели навсякъде, а?
Какво правиш? - Опитвам се да им избягам.
Намали, не помниш ли какво ти казах за стаите?
Не започвай пак.
Не си ми от полза, ако станцията те смачка като буболечка. Намали.
Просто упражнявам свободната си воля.
Просто се държиш като задник.
Еймъс. Еймъс!
"Шиусен" току-що изстреляха скиф.
Тръгнаха след Холдън. - Трябва и ние да го направим.
Не можем. Дори да тръгнем веднага, няма да можем да ги изпреварим.
Няма да очакват да се опитаме, ще ги ударим, преди да се усетят.
Да... страхотен план, да се бием с марсиански пехотинци.
По-добре да умрем в борба, вместо лежейки по гръб.
Защо се държиш като себе си? Всичко това не ти ли влияе?
Искаш да кажа, че всичко това е откачено ли? Да, така е.
Благодаря ти. Не сме си в категорията.
Така е още откакто сме острили клечки и сме преследвали лъвове,
но все още сме тук. Да, разбирам. Извънземни, вълшебни порти...
Наоми ни заряза и отиде да играе на поясници, Холдън...
...нямам никаква идея какво прави Холдън.
Аз също. - Щеше ми се да ти кажа,
че ме е страх, но... не е така.
Дори малко?
Не съм изпитвал страх откакто бях на 5.
Човече, иска ми се и аз да можех да живея без страх.
Не. Не искаш.
Братко... не мога да спра да си мисля, докато сме тук,
че това е всичко. Че всички ще загинем.
Да, така е, ще умрем. - Не. Имам предвид всички.
Човечеството.
В Балтимор, имах една приятелка.
Тя казваше, че ако краят дойде, ще вземе една бутилка и двете си котки
ще се качи на покрива, ще каже наздраве и ще скочи.
С котките ли? - Като шибан фараон.
Не се тревожи. И аз ще те взема със себе си.
Предполагам, че е поле, което манипулира инерцията
по неразбираем за нас начин. - Инерция. Онова за телата
в движение и в покой, нали? - Да.
Иска ми се да направя еротична шега, но не ми идва.
Интересното е, че торпедото работи, и сондата все още изпраща сигнал.
Кое му е интересното? - Това значи,
че вътрешните им системи работят, въпреки че самите обекти са спрели.
Обзалагам се, че ако нещо в рамките на кораба мине лимита на скоростта,
нищо няма да се случи с него. Трябва да пробваме.
Може би виолетовото сияние е нещо като киста.
Не разбирам. - Когато ви влезе треска,
тялото я изолира с тъкан...
Инфекциите също могат да образуват кисти.
Може би третира обектите като заплаха, и по този начин ги изолира.
Няма да узнаем как, можем само да разберем защо го прави.
Не мисля, че биологичните модели ще помогнат.
Мисълта, че е живо и ни гледа, е притеснителна, не мислите ли?
Да, малко.
Какво има?
Командирът иска да говори с Вас в командната зала, госпожо.
Лейтенант? Добре ли сте?
Добре съм, госпожо.
Покажи курса на "Росинанте".
Покажи най-добрия маршрут до "Росинанте", според лимита.
Трябва да стигна преди "Шиусен".
Невъзможно, с текущия лимит.
Подкрепления за вътрешните, идват за купона. Няма значение.
Ще стигнем до центъра преди тях.
И после какво? Ще почукаме? Ще го потъркаме с кърпа?
Жалко, че главният инженер го няма да ни направи няколко сонди.
Искаш да кажеш нещо ли? - Да, казах го. Нагата ни трябваше,
а ти я пусна. - Това не е робски кораб.
Не, военен кораб е. Първият и единствен, с който разполага Пояса.
И аз съм негов капитан.
Да. Да, така е.
Имаме няколко дрона с химични тестери за почва.
Можем да ги превърнем в сонди.
Един капитан трябва да познава кораба си.
Повтарям, нареждаме ви да се отклоните от курса си, за да ви приберем.
Няма да ви навредим.
Джеймс Холдън, моля отговорете.
По дяволите. - Не намаля. Изобщо.
Трябва да намали, ако не иска да мине през нещото, вместо да кацне.
Какво мислите ще стане, като стигне? - Може да излязат зелени човечета.
Или ще гръмне. - Или нищо, да се надяваме.
Сър, може ли да опитам?
Давай.
Холдън. Говори Боби Дрейпър.
Наистина ли?
Да, аз съм.
Трябва да забавиш. - Млъкни, опитвам се да...
Извинявай, Боби, не говорех на теб.
На друг канал ли си? - Какво? Не.
Искам да кажа... да. Да, на друг канал съм.
Ще спреш ли... - На кого говориш, Холдън?
Маймуни и микровълни? - Холдън, добре ли си?
Именно. - Холдън.
Трябва да намалиш и да ни оставиш да те приберем.
Ще те изслушаме, обещавам.
Не аз взривих "Сонг Ун", Алекс и Еймъс също са невинни. Трябва да тръгвам.
Върни го. - Не мога.
Блокира ни.
Нормално ли ти звучеше? - Не напълно.
Не, сър. Не звучеше нормално.
Да, съгласен съм.
Пречупил се е. Всеки си има граници.
Сигурен съм, че не е единственият на това проклето място.
Какво чакаш?
Какво има вътре? - Разни неща.
Следващата следа по случая.
Знаеш ли изобщо какъв е този "случай"?
Да, разбира се. Трябва... да намерим стаята с архива.
И после трябва да прочетем документите.
И тогава...
...ще видим кое какво е.
Първо ще ми кажеш това какво е, и тогава ще продължа.
Понякога...
...нещата, които знам, ми идват в повече.
Тук е имало... нещо.
Много неща. Цивилизация...
...преди милиарди години.
Но сега са останали само много заключени врати и светлини с таймер.
И какво ще правим? - Ще разбереш как да ги отключиш.
Приближават се. - Не можеш ли да ги спреш?
Да, мога да накарам станцията да ги спре перманентно.
Не, не, не го прави.
Тогава продължавай.
Проектът на Жул-Пиер Мао предизвика хаос в системата.
Протомолекулата взе много животи, почти докара Марс и Земята
до унищожение. Ти имаше ключова роля в тези събития, която те отведе дотук.
Пръстенът. Как ти влияе всичко това? - Приядоха ми се понички.
Покажи ми новия курс на "Росинанте".
Ако взема скиф, мога ли да стигна до "Росинанте" преди марсианците?
Невъзможно.
Ако реакторът на "Росинанте" се взриви, какъв ще бъде радиусът?
Шефе.
Да, какво става? Какъв е проблемът, Харари?
Не ми хареса какво ви каза Дръмър, и как ви го каза.
Капитанът може да управлява кораба си както намери за добре.
Вие трябва да сте капитан.
Внимавай, момчето ми.
Бил сте капитан още преди аз и половината поясници тук да се родим.
Да, така е. И съм пил истинско Земно уиски,
от чашата на адмирал на ООН и после избягах от кораба й.
Прелитал съм покрай марсианска бойна група, без да разберат.
Виждал съм как приятелите ми вдишват вакуум,
и гледах как единственото ми дете изгаря.
Така че, когато ти кажа да внимаваш, е добре да замълчиш.
Това някаква машина ли е? - Да.
После ще искам да направиш нещо за мен.
Не съм сигурен какво мога аз, което ти не можеш.
Трябва да ми помогнеш да включа системата.
Мислех, че си включен в това нещо. - Да, но не в архивите. Заключени са.
Забрави ли? За да можеш да завъртиш ключа.
Но аз за какво съм ти? - Защото съществуваш, ясно? Затова.
Изглеждаш достатъчно истински.
Добре.
В черепа ти има няколко стотици милиарда клетки.
Синапсите ти са повече от звездите във вселената.
Ти си просто една клавиатура. - Благодаря.
С много бутони. Просто трябва да натисна
няколко трилиона от тях както трябва и готово, говориш с Милър.
Гласа му, дрехите. - И шапката.
Да, шапката ми харесва. Плюс факта, че натискам бутони.
Тоест, това е илюзия.
Както и цялата ти реалност, хлапе.
Просто бутоните са различни.
Може би аз съм илюзията в твоята глава.
Опитвам се да ти опростя нещата, ясно?
Аз съм висша математика, ти си амеба.
Ти си маймуна, аз съм Моцарт.
Трябва да изберете едното. - Не мисля, че си противоречат.
Баща ми казваше, че Бог ни е дал две послания:
светото писание и сътворението.
И ако изглежда, че си противоречат, значи все още не сме ги разбрали.
Просветлението. - Всъщност, дори по-рано.
Оказа се, че е цитирал Августин Блажени.
Извинете, госпожо.
Извинете, че ви прекъсвам, бих искал да ви помоля за услуга.
Почина член на екипажа. Разбрах, че сте от една вяра.
Бихте ли могла да кажете няколко думи на церемонията?
Разбира се. Кой е той? - Лейтенант Джордан Немеров.
Какво се е случило? - Почиствал е пистолета си
и неволно е натиснал спусъка.
Благодаря, госпожо.
Това е ужасно.
Ужасен евфемизъм, по-скоро.
Извинете ме.
Отговорник. Трябва ми костюм за работа по корпуса.
Причина? - Заял шлюз.
Трябва да го изрежа. Името ми е Ко, К-О-Х, Мелба.
Разбрано, изчакайте. Проверявам договора ви.
Съжалявам, Мелба Ко, нямате оторизация за това.
Трябва супервайзър да одобри...
"не го познавах, когато беше...", не. - Извинявай, че те оставих.
Командирът се опитва да ограничи достъпът ни.
Ако знаех, че изнудването ще бъде така досадно, щях да измисля нещо друго.
Изглеждаш отчаяна. Да не е умрял някой?
По дяволите. Загинал ли е някой?
Един офицер, който се опита да говори с мен докато преминавахме.
Беше... уплашен, а аз бях толкова...
Пренебрегнах го и... той се самоуби.
Господи. Съжалявам.
Вината не е твоя.
Молеше за помощ, а аз бях прекалено разсеяна.
Това е напълно разбираемо. Определено има какво да ни разсее.
Не трябваше да забравям защо съм тук.
Какво имаш предвид? - Не съм учен. Аз съм служител.
Физика, биология, извънземни...
Искам да знам всичко за тях, но не това ми е работата.
Не си тук да се молиш на Бога. - Не, тук съм за да говоря с хората,
да ги успокоя, когато е нужно, да съм до тях, когато се страхуват...
и скърбят.
Това трябва да прави един божи служител.
Извинете.
Клариса?
Този портал се отвори, когато Холдън се приближи.
Може би някак го контролира... - Не може да го вярваш...
Отвори се за него. Видяхте го.
Не знам какво ще прави там, но не мисля, че ще дойде с нас доброволно.
Искам да ни приближиш колкото се може по-бързо.
Без да надвишаваш лимита. - Естествено, Треп.
Разбрано, Лейтенант. Оптимално забавяне.
Пригответе се за силно ускорение, пехотинци.
Слагайте шлемовете и се пригответе.
Не познавах Джордан колкото тези от вас,
които са живели и работили с него.
Говорих с него само няколко пъти...
...и съжалявам, че не го опознах повече.
Докато преминавахме, Джордан ме попита
дали мисля, че Бог иска да сме тук.
Тогава не знаех отговора...
...не го знам и сега.
Вярвам, обаче, че Бог иска да сме заедно,
да се грижим един за друг.
"Гдето двама или трима са събрани в Мое име, там съм и Аз посред тях."
Няма как да знаем всяко бреме, което Джордан е носил.
Вече го няма, за да го питаме.
Но... можем да го помним,
както и споделените ни тревоги.
И... да се отнасяме добре един с друг,
да помагаме на тези в нужда.
Това ще усили радостта ни и ще намали нашата болка,
и... така ще почетем Джордан.
Благодаря ви.
Много ви благодаря.
Благодаря ви.
Разбира се.
Не очаквах да те видя тук. - Аз също.
Благодаря, че дойде.
Много си добра в това... да достигаш до хората, които страдат.
Изглеждаш умислена.
Мисля, че видях някой, който не искаше да бъде видян.
Не разбирам.
Когато Жул-Пиер Мао стана обществен враг, завлече и семейството си.
Средствата им бяха замразени, няколко членове на семейството бяха задържани.
Чух нещо за това. - Няколко от тях успяха да изчезнат.
Имаше слухове, че се крият в далечните краища на системата.
И един от тях е тук? Сигурна ли си? - Да, сигурна съм.
Дъщерята на Жул-Пиер Мао, Клариса. Беше облечена като техник.
Щях да повикам охраната, но...
Познавах Клариса... долу-горе.
Бащите ни бяха едни и същи.
Ако се укрива заради него, не искам да влошавам нещата.
Ще говориш ли с нея?
Мислиш ли, че трябва? - Постъпи както решиш.
Можеш да се довериш на преценката си.
Очевидно не ме познаваш добре.
Няма да е зле да забавиш малко.
Гравитацията е като земната.
Да, пак заповядай. Имаш и атмосфера.
Махни си каската. Покажи малко уважение.
Ще пропусна.
Ето какво искам да направиш.
Завърши веригата.
Какво ще стане, като го направя?
Ще разрешиш случая...
...или ще стигнеш до следващата улика.
Какво? Тик-так, тик-так.
Довърши работата.
Милър там ли е...
или купчина протомолекули, които натискат копчетата ми?
Нямаш много време, хлапе. - Това не е достатъчно.
Когато Милър беше на Ерос, той можеше да почувства Джули.
Това няма нищо общо с Джули. - Майната ти, тогава.
Откъде да знам, че като го докосна няма да убия всички, които обичам?
Същите хора, заради които тя се жертва?
Без риск няма награда.
Умряхте заедно.
Но нея вече я нямаше, нали?
Тя не чувстваше болка, но ти още можеше, нали?
Уби ли те? Разкъса ли те, атом по атом?
Или просто изгоря?
Милър?
Милър!
Капитане. - Идваш да ме провериш?
От доста време си тук.
Реших да се занимавам с това, докато не ми мине...
...въпреки че свърших доста работа.
Трябва да ти благодаря.
Разбирам защо пусна Нагата.
Ако имах главен инженер, който не иска да е тук,
и аз бих го държал наоколо.
Но тя беше твоя приятелка. - Все още е моя приятелка.
Не, винаги съм се държал строго с приятелите си...
за да покажа на екипажа, че нямам любимци...
...дори да имах.
Няма да спреш да ми даваш съвети, нали?
Опитвам се да ти помогна. - И въпреки това
ми противоречиш пред всички.
Да, можеше да бъда по-тактичен.
Направи това, което искаше. Пусна мухата на всички.
И след като си тръгнах, сигурно само си ме хвалил, нали?
Колко важно е да уважаваме капитана. Така, когато ти поемеш командването,
всички ще знаят, че си нямал друг избор.
Имаме проблем. И трябва да го разрешим.
Или какво?
Клариса?
Аз съм Тили. Тили Фейгън.
Познавах сестра ти, Джули.
Бъркате ме с някой друг.
Не, не бъркам.
Как ме намери? - Няма много цивилни работници.
Не беше трудно, след като знаех какво да търся.
Искам да ти помогна.
Да ми помогнеш? - Да потърсиш справедливост.
Ще те свържа с адвоката си. Каквото и да е сторил баща ти,
ти нямаш никаква вина. - Вината не е негова, а на Холдън.
Той трябва да си плати.
Клариса, каквото и да се е случило, няма нужда да страдаш.
Джули ми разказа една откачена история.
Каза...
Когато някое дете умре...
...някакъв ангел...
...го хваща за ръка и изминава половината път с него...
...за да не се страхува.
Опитах се да бъда ангела.
Но толкова се страхувах.
И...
...тя ме хвана за ръка.
А аз й казах...
"Ако дойдеш с мен...
...ще сме заедно до края."
Радвам се да те видя, Милър.
Холдън.
Холдън, стой на място. - Стой, където си.
Махайте се оттук, Боби. Не искам да пострадате.
Изслушай ме. - Не съм взривил "Сонг Ун".
Не съм си го и помисляла.
Ела с нас и ще оправим нещата.
Не мога. Трябва да го направя.
Няма как да го обясня, но трябва да ми повярваш, моля те.
Помисли за Еймъс. Алекс. Помисли за Наоми.
Излагаш ги на опасност. Ако те е грижа за тях, ела с нас.
Не мърдай... - Холдън.
Или ще стреляме.
То не иска да ни нарани.
Какво по дяволите? - Граната!
Сега или никога, Холдън. Направи го.
Превод: ksp21 subsunacs.net